Annotation

Арахнофобія – це не лише медичний термін. Арахнофобія – це жах, з яким зустрічаєшся у реальному житті, а він висушує твою душу розумінням: потвора зовсім поряд. Вона чатує. Вона готова напасти у той момент, коли ти очікуєш на небезпеку найменше. І тоді тебе нікому буде захистити. Окрім людини, котра сама пройшла рукотворне пекло й загартувала свою душу у горнилі чужої війни. Отже спробуємо пройти тим шляхом, який пройшов львівський приватний детектив Ярослав Савицький, і осягнути холодну жорстокість, на яку може буде здатною людина…

Юрій Сорока

Частина 1

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Частина 2

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

notes

1

2

Юрій Сорока
Арахнофобія

Частина 1

Розділ 1

Вибух пролунав гучно й моторошно. Потворна квітка з вогню й темно-сивого диму виросла поряд, викидаючи зненависть розпеченого металу і вбивчої вибухової хвилі. На кілька хвилин цей гуркіт видалив зі свідомості звуки оскаженілих кулеметних черг і людські крики, такі слабкі й немічні на тлі могутніх голосів зброї. Ярослав ще встиг побачити, як за кілька кроків від нього хтось з бійців упав на засипаний купами битої цегли тротуар, після чого швидкі черги «калашникових» змусили його приникнути до землі і шукати порятунку саме там, де щойно снаряд 125-міліметрової танкової гармати розірвав на шматки кількох людей. Смердючий дим пік легені, а руки час від часу наштовхувались на якісь брудні слизькі клапті. Але він ліз усе далі й далі, добре розуміючи, що саме там його порятунок – спецназ, не переймаючись тим, що в руїнах дев'ятиповерхівки могли перебувати цивільні, розпочав такий шалений кулеметний обстріл, що стало зовсім скрутно. Ось і воронка. Її краї з потрісканого асфальту й вапнякового щебеню здалися Ярославу рятівною гаванню серед рукотворного пекла. Він одним кидком перекинув треноване тіло через край воронки й затих, притискаючись спиною до холодної глини, від якої все ще курився смердючий сивий дим. На хвилину можна було перевести подих. Ярослав недбало стер з автоматного ствола багно і звів механізм «підствольника». Прислухавшись, відмітив, що до черг спецназівських автоматів долучилися поважні й басовиті швидкостріли ДШК. Очевидно, стріляли з вікон будинку – саме там напередодні Ярослав бачив два важких кулемети, що їх установлювали моджахеди Іси. На кілька хвилин спецназівці зупинилися. Але тільки на кілька хвилин – невідомо звідки на тлі яскраво-блакитного неба вималювався хижий силует гелікоптера і по позиціях чеченських кулеметників ударили НУРСи. За хвилину все було скінчено. Ярослав зрозумів, що залишився наодинці з кількома десятками озвірілих від власних втрат російських «контрактників». І вони справді не примусили на себе довго очікувати – бігли короткими перебіжками, ховаючись за розбитими автомобілями, поваленими деревами і купами мотлоху, що ним засіяла вулиці Грозного війна. Ярославу було добре видно їхні обвішані кулеметними стрічками і спорядженням постаті у бронежилетах на голе тіло, чорні бандани на головах, вимащені чорною фарбою обличчя. Він видихнув, звівся на повний зріст і, спрямувавши автомат у бік наступаючих, натиснув спусковий гачок. АКМС коротко гавкнув тричі й замовк. Ярослав поглянув на автомат і спересердя вилаявся – затвор безсило застиг у середньому положенні. Він присів на одне коліно і щосили рвонув залізний хоботок затворної рами, намагаючись викинути з магазина несправний патрон. Марно. Навкруги зацвьохкали кулі. Ярослав вихопив з піхов ножа і кілька разів ударив його руків'ям по рамці затвора. Потроху вона почала зміщуватись назад. І саме цієї миті, затуляючи своєю постаттю сонячне світло, над воронкою, що в ній причаївся Ярослав, з'явився російський солдат. Середній на зріст, у брудних камуфльованих штанях, бронежилеті й чорній хустині на голові, з розкритим у крикові кривим ротом і кулеметом ПКМ напереваги. Здавалося, Ярослав за кілька сантиметрів від себе побачив розжарений ствол кулемета, від якого йшов ледь помітний димок, і вкриту подряпинами жерстяну скриньку для кулеметної стрічки. Він у безсилій люті замахнувся автоматом, який з незрозумілої насмішки фортуни перетворився на непотрібний шматок металу й пластику, і… прокинувся.

– Ви себе добре почуваєте? – долетів до Ярослава співчутливий жіночий голос, раптово виносячи його з пекла вуличного бою до затишного салону двоповерхового «Неоплану».

Кілька хвилин він сидів мовчки, відкинувшись на спинку сидіння, після чого перевів погляд на дівчину, котра знаходилась поруч.

– Що з вами? – на її вродливому обличчі читалася турбота.

– Все добре, – Ярослав після таких снів ніколи не відрізнявся бажанням спілкуватися. Особливо з незнайомими людьми. – Не переймайтеся.

– Але…

– Просто не переймайтеся, от і все! – Голос Ярослава став різким і холодним.

Попутниця ображено знизала плечима:

– Я й не переймаюсь. Просто ви стогнали під час сну і… ви спітніли, візьміть ось, – вона протягнула кілька серветок.

Ярослав подякував і взяв серветки. Обличчям у нього дійсно текли рясні струмочки поту.

– Кондиціонер працює погано, – мовив він просто для годиться.

– Може, й ваша правда, – пхикнула супутниця, – але мені досить прохолодно.

Поволі напруження, яке завжди охоплювало його після снів про війну, почало спадати. Він перевів погляд за вікно. Там, за тонованим склом, швидко спливали сільські пейзажі східної Польщі. Рівні ряди кукурудзи на полі, охайні дерева лісосмуги, відділені від гудронованої стрічки автомагістралі червоно-білим відбійником. Трактор якогось фермера біля поля, на причіп якого робітники вантажили сухе гілля дерев, що залишилося, очевидно, після літньої чистки лісосмуги.

– Прошу уваги шановного панства, – ожив над головою Ярослава динамік, умонтований у невеличку панель поряд з решіточкою кондиціонера і білою чашкою світильника. – Вас турбує водій. За десять кілометрів – Корчова і кордон. Прошу підготувати документи, необхідні для проходження митного огляду.

Ярослав перевів погляд з вікна на супутницю, котра почала зосереджено порпатись у своїй невеличкій сумочці. Її личко зі зсунутими докупи бровами й міцно стиснутими вустами, яке виказувало серйозність і значущість моменту, несподівано розсмішило Ярослава. Йому навіть стало дещо прикро за тон, яким він щойно розмовляв із людиною, котра щиро співчувала йому.

– Давно вдома не були? – запитав він задля того, аби хоч якось розпочати розмову.

Дівчина кинула на нього погляд і продовжила пошуки. Незабаром із сумки почали з'являтися мобільний телефон, кілька пляшечок з парфумами, косметичка, пляшка з «пепсі», запальничка, кілька блокнотиків, невелика парасолька, пачка серветок, жувальна гумка і, нарешті, паспорт. Вона з полегшенням перевела подих.

– Надто довго. Близько двох місяців.

– Для вас два місяці – великий термін? – з посмішкою запитав Ярослав.

– Так. Особливо, коли не маєш змоги побачити рідних тобі людей.

– Я хотів би попросити вибачення у вас, – несподівано для себе вимовив Ярослав. – Я був не надто люб'язним.

– Не варто. Я не повинна була надокучати запитаннями.

Автобус почав знижувати швидкість і за хвилину неспішно котився вулицями Корчової – маленького містечка, розташованого на кордоні Польщі й України. Невеличкі, але досить зручні котеджі, окреслені охайними подвір'ями та живоплотом, байдужно поглядали на автобус, котрий, немов пароплав тісним каналом, пропливав вузькими, вимощеними бруківкою вулицями.

– Як щодо пропозиції познайомитися? – поглянув на дівчину Ярослав.

– Наталка, – просто відрекомендувалась вона.

– Дуже приємно, Наталко. А я Ярослав, – відповів він, ледь-ледь потискаючи руку новій знайомій. – Дозвольте поцікавитися, що така вродлива особа робила за кордоном одна? З навчання чи від родичів?

– Не вгадали.

– Що ж тоді?

– Я працюю у Польщі.

– Навіть так…

– Саме так. І я воліла б залишити цю тему. А ви чим займались у Варшаві?

– Був у друзів. Користуючись нагодою, вирішив деякі справи.

Несподівано Наталка засміялася.

– Розмова двох шпигунів, вам не здається? Як це схоже на українців, котрі повертаються додому. Там, у Варшаві, ми з вами були б набагато щирішими, адже там ми були б майже рідними – мало того, що українці, ще й львів'яни.

– Але я вам не казав, що живу у Львові! – зробив здивований вигляд Ярослав.

– Це зайве. Я народилась і прожила у Львові двадцять п'ять років. Цілком достатньо для того, аби відчути, що поряд земляк.

– Що ж, мушу зізнатися – ви не помилились.

– Отже, чим ви займаєтесь?

Ярослав удавано зітхнув.

– Буду відвертим. Я… назвемо це – спеціаліст із надання деяких юридичних і оперативних послуг.

– Отже, ви детектив?

– Так, на приватних засадах.

Наталка пхикнула.

– Приватний детектив. Вважала, що ви зустрічаєтесь лише у книгах.

– Як бачите, ні. Я цілком реальний, можете доторкнутись.

– Дякую, ми вже потиснули одне одному руки.

– Тоді відвертість за відвертість! Як підкорюєте Варшаву ви?

Наталка знизала плечима.

– Моя професія, на жаль, значно менш таємнича й екстравагантна. Я журналіст. Працюю в одному з незалежних видань.

Автобус ледь чутно хитнуло. Він пригальмував, пропускаючи повз кілька авто, що мчали назустріч, після чого повернув ліворуч і повільно покотився до митного терміналу пункту перетину кордону Корчова – Краківець. За хвилину зупинився, стомлено зітхнувши пневматикою гальм. Водій відчинив передні двері, впускаючи до салону кількох польських службовців у бездоганних одностроях.

– Ось і кордон, – почув Ярослав легке зітхання сусідки, – кілька годин, і ми будемо у Львові.

– Таки скучили за домівкою, – посміхнувся він.

– Надзвичайно.

Раптом поляки, які повільно прямували салоном, збираючи паспорти туристів для перевірки візового режиму, почали голосно розмовляти, почувся тупіт, після чого водій увімкнув мікрофон, за допомогою якого робив зазвичай оголошення для пасажирів.

– Ярославе Савицький, біля автобуса вас очікують друзі, – долинуло, потріскуючи, з динаміка над головою.

– Щось підказує мені, що Ярослав Савицький – це саме ви, – Наталка подивилася на нього насмішкувато. – До побачення, львівський Джеймсе Бонде!

– А мені щось підказує, що відпочити з дороги не посміхається, – Ярослав устав із сидіння, відчинив дверцята скриньки для ручного багажу, розташовані під стелею, і підхопив свою невелику спортивну валізу. – Дякую за співчуття і серветки, моя прекрасна супутнице. Маю надію, ще зустрінемось.

– Хто знає. Але якщо доведеться, залишаю за собою право отримати від вас матеріал для сенсаційного повідомлення у пресі. Я журналіст, а ми вміємо бути надокучливими!

– Неодмінно, – Ярослав ще раз посміхнувся і простягнув руку для прощання, – за співчуття такої красуні жодна плата не може бути великою. До побачення.

Розділ 2

Федько мало не пританцьовував від нетерплячки неподалік відкритих навстіж дверей автобуса. Коли Ярослав з'явився на сходах, він кинувся до нього, викликаючи підозрілі погляди кількох польських прикордонників, які стояли неподалік.

– Ну, нарешті! – видихнув, майже схлипнув Федько. – Я очікую на тебе мало не від ранку!

Ярослав потиснув тендітну, схожу на дівочу руку колеги і насторожився. Натура справжнього холерика робила Федька Нестеренка нервовим навіть у час, коли для цього не було жодних причин, але зараз він виглядав не просто знервованим. У його вигляді було те нетерпіння, яке з'являлося зазвичай перед великою і складною роботою.

– Тобі було добре відомо, коли я прибуваю, – Ярослав протягнув паспорт, – так розумію, ти про все домовився і все влаштував.

– Що б ти без мене робив, – Федько вдавано зітхнув і змахнув рукою, – ми пройдемо без черги, давай за мною!

Федько Несторенко не був надто вправним у бійці, він панічно боявся зброї і зовсім не вмів стріляти. А за наявності вільного часу міг годинами просиджувати за комп'ютерними іграми, даючи фору прищавому дев'ятикласнику. Але Ярослав чітко знав: без цього кумедного холерика, схожого на лелеку, що надягнув на себе костюм, йому було б значно важче вести свій бізнес. І навіть не тільки тому, що Федько був ходячою енциклопедією всіх можливих законів і кодексів України, Росії й Польщі (хоча такого блискучого юриста мріяла б бачити у своєму штаті фірма зі значно більшим впливом, аніж приватний підприємець Савицький Я. П.), а ще й тому, що був у Федька Несторенка один неймовірний дар – уміння домовлятися з людьми, котрим волею долі було покладено затримувати Ярослава тенетами бюрократичної павутини.

– Нам справді потрібно поспішити! – крикнув Несторенко і розчинився у скляній призмі прикордонного поста.

Все пройшло, як і очікував Ярослав, швидко і без затримок. Польський митник, схожий на картинку з плаката, ту, що демонструє солдатам зразок установленого статутом однострою, швидко переглянув паспорт, кинув прискіпливий погляд на Ярослава, після чого завченим рухом ударив печатку. За кілька хвилин ту саму процедуру повторив одягнений у розхристаний бушлат службовець на українському боці кордону. Коли вийшли на вулицю, ступаючи вже українською землею, Федько недбало кинув Ярославу ключі від авто.

– Ну, тепер я вже на сто відсотків зрозумів, що ми поспішаємо, – зважив Ярослав на долоні в'язку з невеличкою подушечкою електронного ключа. – Якщо «цьому шумахеру навіженому» доручено сісти за кермо твого нового «Ланоса», значить, трапилося щось неординарне.

– Так, Ярику! – Федько майже бігцем подався до правих дверей сріблястого легковика, котрий завмер поряд із кількома могутніми ваговозами на великому паркувальному майданчику. Нетерпляче схопився за ручку. – У неї літак за три години, і вона, я вважаю, зовсім не в тому стані, щоб довго очікувати.

Ярослав стиснув пальцями брелок. Автомобіль, двічі бадьоро відгукнувшись дзвінким співом, підморгнув помаранчевими вогнями, і Федько плигнув у салон. Слідом, неспішно закинувши валізу на заднє сидіння, скочив за кермо Ярослав. За хвилину легковик зірвався з місця, підкотився до виїзду на магістраль і, на мить принишкнувши, пискнув шинами, змушуючи Нестеренка притиснутися до спинки сидіння й болісно зморщити пику. Ярослав, швидко перемикаючи швидкості, розігнав авто до сотні кілометрів на годину, ледь відхилив бічне скло, припалив цигарку і лише після цього подивився на помічника.

– А тепер давай усе по черзі. У кого літак і чим я завдячую такому нетерпінню?

Федько з острахом поглянув на запалену цигарку в руках Ярослава, потім – на оббивку сидіння. Але швидко опанував себе.

– Її звуть Барбара Красовська.

– Гарне ім'я.

– Вона полячка, з Варшави…

– Справді полячка? – Ярослав примружився. – Я вже подумав, що з Аргентини.

– Мені продовжувати? – Федько нервово забарабанив пальцями по пластику «торпеди».

Ярослав кинув на нього погляд і посміхнувся:

– Не ображайся.

– На тебе? Бог милував! Краще слухай. Пані, здається мені, надзвичайно стривожена. Це м'яко кажучи. У неї, якщо вірити її словам, пропала близька людина. Надзвичайно близька.

– Коханець?

– Чоловік.

– Розумію. Федоре, чоловіки іноді пропадають. Затямиш це, коли сам будеш зважувати на шальках терезів своє вільне життя одинака, – пожартував Ярослав.

– Так. Але тут інший випадок.

– Гроші?

– Не знаю. Схоже, він пропав не сам. З ним були двоє друзів дитинства.

– А це вже цікавіше.

– Стривай, далі буде ще цікавіше! – замахав руками Нестеренко.

– Я завжди слухаю тебе уважно.

– Не сказав би. Та зараз не про твоє зверхнє до мене ставлення. Двох друзів зниклого знайдено вчора. Точніше їхні знівечені трупи. їм перерізали горлянки, а автомобіль, у якому вони знаходилися, спалили.

– Це все?

– Майже. Мені залишилося додати, що Барбара Красовська – мільйонерка і вона хоче, щоб цією справою зайнявся саме ти.

Ярослав пожбурив недопалок у вікно і, зручніше вмостившись на сидінні, натиснув педаль акселератора, втопивши її у підлогу. Несторенко зітхнув і похапцем защепив пасок безпеки.

Барбара Красовська була розкішною жінкою років сорока, чиє обличчя несло на собі сліди запеклої боротьби зі старістю, що наставала. Воно було пещене й доглянуте, проте занадто різкий малюнок вилиць, тонкі вуста і підозріло глянцева шкіра виказували кілька пластичних операцій і довгі години перед дзеркалом. Очі пані Барбара приховувала під великими темними окулярами, зачіску мала на зразок тих зачісок ділової жінки, що можна побачити в телевізійній рекламі. До зачіски пасував і дорогий чорний костюм.

Коли Ярослав у супроводі Федька зайшов до кав'ярні «Золотий Дукат», пані Красовська вже була там. Увесь вищенаведений опис вірогідної замовниці його, Ярослава Савицького, послуг склався в голові детектива протягом десятка секунд, поки він крокував крізь приємну напівтемряву знаменитої львівської кав'ярні до столика, за яким розташувалась Барбара. Не заховалося від погляду Ярослава й те, що полячка помітно нервувала. Він уклонився, відсунув стілець і сів навпроти. За своїм звичаєм почав розмову тоном упевненої в собі ділової людини:

– Доброго дня, пані Красовська. Радий познайомитися з вами, хоча й щиро жалкую про обставини, завдяки яким ми сьогодні тут ведемо розмову. Отже, хотів би почути від вас докладніше, якої співпраці ви бажаєте з моєю фірмою. Ну і, зрозуміло, всі деталі того, що трапилося з вашими друзями, – м'яким проникливим голосом вимовив Ярослав, демонструючи добре знання польської мови.

– Дякую, що змогли знайти для мене вільну хвилину, – привітавшись нахилом голови, відповіла Барбара українською. – Я добре знаю українську, і це моя рідна мова. Отже, можемо на час залишити польську, хоча ви, я бачу, знаєте її досконало.

Вона на мить замовкла, очікуючи, поки офіціант у синьому джемпері не розставить перед ними філіжанки з кавою, крихітні чашечки і кришталеву цукерницю. Розставивши все, молодик клацнув запальничкою, запалив ароматичну свічку, котра стояла на столику у вкритому зеленню патини бронзовому канделябрі, побажав доброго настрою і пішов до себе за стійку.

Барбара зітхнула і різким рухом зняла окуляри, поглянувши на Ярослава. Її проникливі зелені очі були повні сліз. У погляді читалося лише одне – благання.

– Допоможіть мені! Допоможіть, благаю, бо я вже не знаю, до кого звертатися! – Вона раптом схлипнула і заховала обличчя в долонях.

– Федоре, – підморгнув Ярослав Несторенкові.

Той лише кивнув головою і бігцем подався до бармена. За хвилину вже повертався зі склянкою води.

– Ось, випийте і заспокойтеся. Ми спробуємо допомогти.

Але Барбара вже опанувала себе.

– Дякую. Зі мною все гаразд. Не звертайте уваги, просто два минулих дні стали, напевне, найгіршими в моєму житті. В загальних рисах я вже оповіла панові Федору стан речей. Що ще ви хотіли би знати?

Ярослав зітхнув, відставив чашечку з кавою і дістав блокнот.

– Усе. Я хотів би знати всі обставини цього зникнення. Прошу вас, розповідайте, а я запишу всі важливі для мене деталі.

– Так-так, звичайно, – вона важко зітхнула і заглибилась у спогади.

Розділ З

Її доля була повною змін, зламів і бурхливих подій, котрі приносили в життя наївної дівчини з невеличкого провінційного Червонограда як світлі й радісні дні, так і сивий сум, а подекуди й чорні моменти важкого горя. Вона рано залишилась одна: батьки загинули в автокатастрофі, а брат, котрий був старшим від неї лише на рік, не міг замінити їй сім'ю, котру вона втратила. Невдовзі він пішов до війська і доля занесла його в далекий російський Мурманськ, де мав служити три роки в екіпажі атомної субмарини. Але навіть ті три роки, які здавалися тоді неймовірно довгим терміном сімнадцятирічній Басі, у котрої доля відбирала єдину рідну людину, не стали остаточними в її розлуці з братом. По закінченні строкової служби той вступив до школи техніків, отримав звання мічмана й довіку оселився серед промерзлих сопок Кольського півострова, одружившись із місцевою дівчиною. Листи, якими Олег засипав Барбару в перші місяці служби, були схожі на бурхливий потік. Потік ностальгії, суму за домівкою і придавлених бездушною машиною Радянської армії емоцій вісімнадцятирічного юнака. Але час минав, і потік почав слабшати. За рік він перетворився на річечку інформації про велич і могутність атомного підводного флоту, про міцну чоловічу дружбу, про красу холодного північного краю. Ще за рік звузився до розмірів дрібного струмочка скупих повідомлень про те, що «все гаразд», листівок до дня народження, Нового року і Восьмого березня. Потім і струмок пересох, наостанок донісши до Басі запрошення на весілля Олега і невідомої Даші. Вона проігнорувала запрошення. І не тому, що образилась на брата, ні. Тоді у неї вже було власне особисте життя і вона вважала за справедливе не відповідати. Бася їхала до Польщі, щоб одружитися там із красенем Мартіном, офіцером війська Польського.

Але не судилося довго жити з коханою людиною: за півроку Мартін загинув під час військових навчань. Тоді Бася не повернулася в Україну. Її батьківщиною стала Польща. Там і жила вона увесь цей час. У її житті були інші чоловіки, але лише нещодавно вона по-справжньому покохала. Покохала так, як може покохати зріла жінка, котра стомилася від того, що змушена сама витримувати всі буревії життя. Її обранцем став львів'янин Євген. Здавалося, життя, яке було неприхильним до неї замолоду, вирішило виплатити Барбарі борг – молодий чоловік, що був на п'ять років молодшим від неї, відповів почуттям на її почуття і дуже скоро запропонував їй одружитися. Майже рік було втрачено на оформлення всіх потрібних документів, і, врешті-решт, вони оселилися в будинку Барбари у передмісті Варшави. Майже півроку все було добре. До того часу, коли Євген вирішив відвідати рідних у Львові. Це сталося тиждень тому. Після того лише кілька разів він телефонував до неї у Варшаву. А пізніше, поїхавши з двома друзями відвідати могилу батьків Барбари, зник. Це таємниче зникнення, тривожне саме по собі, примусило Барбару покинути всі справи і летіти до Львова у стані шоку, коли до звістки про нього долучилася страшна новина – друзів Євгена знайдено мертвими.

Ярослав, який увесь час сповіді пані Красовської сидів тихо, перетворившись на увагу, раптом ожив:

– Прошу, прізвища й імена друзів Євгена, пані Барбаро.

Красовська ніби прокинулась.

– А… Так, звичайно. Антон Сердюк і Павло Мостовий.

– Прізвище Євгена… Красовський?

– Що? Ах, розумію… Ні, Красовський – це прізвище мого першого чоловіка. Під час одруження ми вирішили не змінювати нічого. Його прізвище – Бондаренко.

З цими словами вона дістала з сумочки кілька невеличких фото і протягнула їх Ярославу. Той узяв світлини і з цікавістю поглянув на них. З першого фото посміхалася сама Барбара, зручно вмостившись у шезлонгу під крислатою пальмою в обіймах чорнявого чоловіка років тридцяти п'яти. На інших двох фото той самий чоловік, який щойно посміхався, сидячи серед екзотичних пальм, був у компанії двох парубків приблизно однакового з ним віку. Придивившись до них, Ярослав упіймав себе на тому, що один з чоловіків – кремезний, із голеним черепом і важким поглядом, здався йому знайомим. Де ж він бачив це недоброзичливе, пихате обличчя? Мить поміркувавши, Ярослав вирішив відкласти спроби згадати на майбутнє. Швидко придивився до іншого хлопця. Той, на відміну від першого, був невисокий на зріст і худорлявої статури. Довге смолисте волосся мав прибраним у невеличкий хвостик. Очі ховав за модними темними окулярами. Його Ярослав раніше ніколи не бачив.

– Це ми півроку тому в Таїланді. На інших фото – Євген з Антоном і Павлом.

Ярослав заховав знімки до портмоне, ретельно записав імена до блокнота і дістав з кишені слухавку мобільного телефону.

– Прошу ваш телефонний номер. Український, якщо є, і, звичайно, польський.

Зачекавши, доки Барбара продиктує довгі рядки цифр, Ярослав занотував їх до телефонної книги.

– Де саме знайдено автомобіль з тілами Сердюка і Мостового? – нарешті запитав він.

– Здається, десь у Личаківці.

– Зрозуміло, – Ярослав мить поміркував, намагаючись надати наступному запитанню якомога більш м'якої форми. – Скажіть, Барбаро, а… перед зникненням Євген не мав перед вами ніяких зобов'язань?

Вона знизала плечима з таким виглядом, ніби знаходилась під ударами крижаного вітру і намагалась зігрітися. Цей жест, як і всі її рухи, був якоюсь дивною сумішшю тендітності, беззахисності й еротизму. Помовчавши добрячих півхвилини, Красовська дістала з пачки цигарку і припалила її запальничкою. Ця запальничка привернула увагу Ярослава – виконана зі щирого золота і щедро посилана стразами, посередині корпусу вона мала монограму у вигляді готичної літери «В». У верхню й нижню петельки літери було врізано середніх розмірів сапфіри. Барбара прослідкувала за поглядом Ярослава і недбало кинула запальничку на столик.

– Ви хочете запитати, чи не мав він із собою моїх грошей?

– Саме це я мав на увазі. Зрозумійте, я повинен знати про всі обставини, які могли спонукати його до зникнення.

– Я розумію вас. Ні, пане Савицький, Євген не був альфонсом. Він надзвичайно болісно реагував на мій фінансовий стан ще від початку нашого знайомства. Тому я завжди намагалась обмежити його залежність від моїх грошей. Дещо змогли зібрати його батьки перед тим, як він оселився у Польщі, дещо він отримав за допомогою довгострокового кредитування… У Євгена власний автосервіс там, у Варшаві. Невеличкий, але він приносить достатньо, аби грошове питання не псувало наші з ним відносини. Якщо ви вирішили, що він утік із моїми грошима, ви помиляєтесь і це був би хибний слід.

Ярослав дописав щось і закрив блокнот.

– Я все зрозумів, пані Барбаро, і повідомляю вам, що готовий узятися за вашу справу. Хоча, звісно, гарантій ніяких дати не можу. Єдиною гарантією буде моє слово зробити все залежне від мене. Тепер про фінансовий бік справи…

– За це прошу не хвилюватися, – Барбара потягнула «блискавку» на своїй сумочці. – Можу запропонувати вам аванс у кількості десяти тисяч доларів. Цього буде достатньо?

– Цілком, – Ярослав жодним рухом не виказав, що хотів вимагати вдвічі меншу суму.

– Решту я передам вам, коли ви завершите справу. Це ще десять тисяч. Я хочу, щоб ви зрозуміли – гроші не цікавлять мене. Ви повинні знайти мою кохану людину.

– Що ж, дякую за довіру, – Ярослав підхопив пухкий конверт із зеленими купюрами й опустив його до внутрішньої кишені піджака. – Про всі нові обставини повідомлятиму вас за допомогою телефону. Не виключено також, що мені знадобляться від вас додаткові дані. Наскільки мені відомо, ви вирушаєте до Польщі?

– Так, – Барбара витонченим рухом піднесла до очей зап'ястя лівої руки і поглянула на годинник. – Мій літак за годину. Найгірше в житті – це невизначеність. Чомусь виникає відчуття, що серед рідних стін мені буде простіше очікувати від вас новин, аніж сидячи в готельному номері.

Вона підвелася, підхопила сумочку й раптом кинула на Ярослава прискіпливий погляд.

– Знаєте, чому я звернулася саме до вас?

– Хотів би знати це, – ледь схилив голову Ярослав.

– Чесно кажучи, мені рекомендували іншу людину. З СБУ Старі зв'язки, досвід роботи, ви розумієте?

– Чому ж тоді я?

– Ви були на війні. Вам доводилося стріляти в людей і бачити, як стріляють у вас.

– Вам і про це відомо?

– Мені багато про що відомо.

Ярослав посміхнувся.

– Що ж, залишається сподіватись, що ваші джерела і джерела московського ФСБ різні.

– Можливо. Ці люди, слідом котрих ви мусите йти, вони бандити. Я б не хотіла, щоб на мені була ще й кров людини, яку я послала їхнім слідом. Тому обрала саме вас. До побачення. – Вона повернулась і стрімко покрокувала до виходу, дзвінко стукаючи шпильками по кам'яних плитах підлоги.

– Що скажеш? – Федько підморгнув, потираючи руки, коли пані Красовська зникла за дверима кав'ярні.

– Як ти її знайшов?

– Ображаєте, шеф! Працюю не покладаючи рук!

– Детальніше.

Федько зітхнув і знизав плечима.

– Пані сама зателефонувала. Не знаю, очевидно, нас порекомендував хтось з її знайомих. Але оплата більш ніж пристойна, чи не так?

– А до «Автолідера» щойно завезли нову фірмову гуму і титанові диски… – продовжив Ярослав.

– І, звичайно, ти не вгадав.

– Хіба?

Федько розвів руками з виглядом людини, котра намагається довести очевидне:

– Потрібно ставити газобалонне обладнання. Ярику, сам поглянь – ціни на бензин зовсім з ланцюга зірвалися. А їздити потрібно багато. Врешті-решт, це потрібно не лише мені! Адже, наскільки мені відомо, до найближчих планів пана детектива не входить купівля власного авто?!

– Ти знаєш мої правила.

– Так, – Федько приречено змахнув рукою і вдавано зітхнув. – Аванс витрачається лише на оперативні видатки під час розслідування… Ярику, ти зануда.

– Я не просто зануда. Я в нас головний зануда.

– Звичайно. Куди їдемо?

Ярослав устав з-за столу.

– Нарешті я дочекався від тебе нормального робочого настрою. Насамперед, вважаю, потрібно завітати до Галкіна. Трупи двох друзів-побратимів знайдено на Личаківці. Якщо цю справу не повісили на нього, я повірю, що на Місяці існує життя.

– За каву розраховуєшся ти, – буркнув Федько і подався до виходу.

Розділ 4

Звична тіснява переповнених автотранспортом вузьких вуличок зустріла гамором, переспівуванням клаксонів і мелодіями модних шансонеток, що лунали з відчинених через спеку вікон автомобілів. Протектори шин звично ляпотіли по бруківці вулиць старого Львова, а Федько, зосередившись на водінні серед потоку відносно дисциплінованих львівських водіїв, мовчав. Ярослав вирішив поміркувати й дещо впорядкувати в пам'яті хоча б ту скромну інформацію, яку отримав від Несторенка і Красовської.

Отже, Євген Бондаренко. Поки що таємничий ікс, якого потрібно було відшукати. Видимих причин зникати в нього не було, принаймні пані Барбара не справляє враження однієї з тих безпорадних жінок, котрі легко стають жертвами шахраїв і шлюбних аферистів. Хоча чому не було причин? Якщо людина зникає, у цього факту завжди є причина. Можливо, більш молода коханка, можливо, переслідування коханців дружини, яка, судячи з усього, має досить великий вантаж минулого життя. Та що завгодно, картярський борг, нарешті! Вічне рівняння з багатьма невідомими. А тут ще до ікса додавалися зловісні ігрек і зет, незрозуміло з якою метою підпалені в автомобілі. Ні, не коханка зниклого і не картярський борг поповнив кишеню Ярослава Савицького на десять тисяч умовних одиниць, а його життя новими проблемами. Дворічний досвід «солдата удачі» і п'ятирічний досвід приватного детектива підказував, що вони з Федьком стоять на початку дуже непростої, а може, й небезпечної справи.

Майора Галкіна, старшого опера міського відділу кримінальної міліції, Ярослав знав уже багато років. Вони навчались на одній кафедрі в ЛДУ, разом працювали у підрозділі «Беркут», в одній секції займалися кікбоксингом. Тоді, усередині дев'яностих, життя здавалося зрозумілим, хоча й не надто легким, а їхня чоловіча дружба не могла бути порушена будь-якими обставинами. Відтоді минуло багато часу. Ярослав оженився і розійшовся з дружиною, не в змозі жити тихим і спокійним життям. Утратив завдяки бунтівливому характеру роботу в міліції, пройшов схожою на лезо бритви стежкою найманця під час чеченської війни на Кавказі. Нарешті, змінив камуфльований одяг солдата на дорогий костюм приватного охоронця, а потім і приватного детектива. Але Вадим Галкін, у душі розуміючи навіть такі неоднозначні вчинки Ярослава, як його поїздка до Чечні, був дещо іншою людиною. Він був звичайним опером. У повному розумінні цього слова. З холодним розумом, розсудливістю і здатністю протистояти не лише бандитським «стволам», але й розносам начальства. Після п'ятнадцяти років роботи в міліції Галкін отримав погони майора, два вогнепальних поранення і кімнату в гуртожитку з доволі маловірогідною перспективою отримати колись власне житло. До таких надбань долучалась неймовірно сварлива й схильна до істерик особа на ім'я Рая, котру Вадим Галкін мав за дружину, і двійко дітей, які щиро любили тата. Втім, троє останніх до роботи в міліції стосунку не мали. Вони швидше мали статус тихої гавані, у якій Галкін іноді відпочивав від роботи. Хоча, що стосується Ярослава, він не зміг би асоціювати Раю з назвою «тиха гавань» навіть після повернення з запеклого вуличного бою. І тепер саме до Галкіна їхав Ярослав у надії дізнатися щось нове про зникнення громадянина Речі Посполитої Польської Євгена Бондаренка.

Автоматнику фойє відділка підозріло поглянув на Ярослава і Федька, котрі з виглядом упевнених у собі людей пройшли до «вертушки», яка відмежовувала просторий хол і кімнату чергового по місту від сходів на верхні поверхи.

– Ми до Вадима Олексійовича, – випередив Ярослав запитання міліціонера. – Третій поверх, кімната сімнадцять. Він на нас очікує.

Сержант, якому помітно допікав одягнутий з волі якогось вузьколобого служаки з великими зірками бронежилет, кивнув головою.

– Можете пройти.

Ярослав наблизився до нього і поманив пальцем. Міліціонер схилив голову.

– Недавно в міліції? – запитав його Ярослав таємничим шепотом.

– Кілька тижнів, – простодушно відповів сержант, шморгнувши кирпатим носом.

– Цей бронежилет має назву «Зубр» і складається лише з двох титанових пластин. Усе дуже просто: одна прикриває груди, друга – спину. Якщо їх витягнути з чохла, ніхто не помітить, а шию не буде натирати. Зрозумів?

– Так! – міліціонер змовницьки посміхнувся.

– От і добре. Тільки не роби цього, коли працюєш на «землі». Ніколи не роби!

Галкін був у кабінеті не сам. Помітивши Ярослава, він махнув рукою на знак привітання і вказав на стільці біля подряпаної шафи в кутку.

– Зачекайте кілька хвилин, хлоп'ята, зараз я звільнюсь.

Ярослав із Федьком пройшли кабінетом і розташувалися на вказаних стільцях. Тим часом Галкін продовжив розмову з двома підлеглими, що її був змушений перервати.

– І я не хочу чути потім від вас дурних відмазок! Мене це не хвилює. То у вас даїшники не встигли наздогнати, то таксист дорогу перегородив. Кому це цікаво?

– Але ж це правда, Вадиме Олексійовичу! Ну, що, ми мали пішки його наздоганяти? У нього мотоцикл за кілька секунд до сотні розганяється!

– Передбачити мали, Юрцю, передбачити! Ще до того, як він про свій мотоцикл подумав, ви його повинні були взяти за ласти і рилом до ґрунту вложити! – плеснув долонею по столу Галкін. – А тепер що? За вчорашній вечір дві сумочки він зірвав? Зірвав! Одна дівчина з переломом руки у лікарні лежить? Лежить! Одне слово, Юрцю, якщо ти мені того недоноска до кінця тижня в браслетах не покажеш, нарікай на себе!

– Слухаю, Вадиме Олексійовичу! – Судячи з бадьорого голосу оперативника, він звик до такого роду розмов. – Дозвольте йти виконувати.

– Та йдіть уже! – відкинувся на спинку крісла Галкін.

– Ось так і живемо, – мовив він до Ярослава, коли за оперативниками зачинилися двері. – Своїм козакам на горіхи роздав, тепер маю йти до начальства власну долю вигрібати.

– Ще не звик? – посміхнувся Ярослав.

– Та звик… Уявляєш, завелося в мене тут якесь лайно мале, літає на мотоциклі, вириває в дівчат сумочки з рук. Два тижні впіймати не можу, шумахер довбаний! Учора вже майже взяли, в останній момент з рук вивернувся. Та ще й мало під вантажівку не влетів. Я тепер на хлопців репетую, а сам думаю – добре, що втік. Якби його, гівнюка, по бруківці розкатало, уявляєш, що б тут почалося?

– Шумахер ганяв не на мотоциклі, – вставив свої п'ять копійок Федько, відомий знавець «Формули-1» і вболівальник знаменитої «Скудерії Феррарі».

– Та хай хоч на мітлі літає, песеня. Візьмемо, їй-бо, ремінцем відшмагаю!

Галкін устав з-за столу, підійшов до вікна і, розчинивши його навстіж, припалив цигарку.

– А ви яким вітром?

– Попутним, – відповів Ярослав. – Справа про спалене на Личаківці авто з двома трупами у тебе?

Галкін потер підборіддя і присів на підвіконня.

– Так, а це вже цікаво. У мене таке враження, що ти з'являєшся перед тим, як має стати по-справжньому спекотно.

– Чому?

– Чому, запитуєш? Може, то мій життєвий досвід. А може, тому, що цю справу я отримав лише дві години тому безпосередньо від генерала. Вона на контролі в Києві.

Ярослав тихенько свиснув.

– Маємо файно попрацювати.

– Що стосується мене, то, окрім безсонних ночей, маю щодня бути на доповіді у справі в генерала. Особисто. Дозволь запитати, а хто тебе найняв займатися цими жмурами?

– Власне, не ними.

Ярослав коротко, але досить вичерпно розповів про Барбару Красовську, їхню розмову в кав'ярні і про зниклого Євгена.

– Маю знайти його і розраховую на твою допомогу. Пані надзвичайно щедра, тож у разі успішного закінчення можу суттєво підняти й твій сімейний бюджет.

– Та йшов би ти до біса, Ярику, – без злості в голосі мовив Галкін. – Ти ніби вперше зі мною працюєш. «Я мзду не беру мне за державу обидно!» – продекламував він голосом Верещагіна з «Білого сонця пустелі».

Галкін помовчав і нарешті сумно зітхнув.

– Мало було біди… Любиш ти підняти настрій, Ярику! Недостатньо було мені двох трупів і контролю з міністерства, як тут ще з'являється іноземний громадянин.

– Точніше зникає.

– Саме так. І як ти розцінюєш свої шанси побачити молодого жителя Варшави серед живих?

Ярослав лише розвів руками. Галкін зітхнув.

– Отож-то й воно, Савицький! Я скоро ховатись від тебе буду: ти вісник апокаліпсису!

– Який зважує на шальках терезів твої злі і добрі справи, – відповів Ярослав. – Розповідай усе, що знаєш.

– Знаю я, власне, зовсім небагато. Учора пізно ввечері у приватному секторі, неподалік від виїзду з міста, було знайдено спалений автомобіль «Ауді-80» з двома сильно обгорілими трупами в салоні. Особи померлих установлюються. На даний момент відомо, що автомобіль належав Сердюку Антонові Петровичу, мешканцю міста Львів, приватному таксисту, уродженцю міста Стрий Львівської області. Причина смерті також установлюється, хоча вже тепер ясно, що обом потерпілим перерізано горлянки. Трупи не піддаються впізнанню через те, що майже всі м'які тканини сильно обвуглені, так що мусимо очікувати результатів експертизи. З особистих речей, які вціліли від вогню, – лише швейцарські годинники «Радо» із срібними браслетами. Важлива деталь – на обох трупах годинники абсолютно ідентичні, крім того, на браслетах однакове гравіювання: «На довгу пам'ять від Євгена». От і все. Додам лише, що маємо вже заяви про зникнення Сердюка Антона Петровича і Мостового Павла Леонідовича. Тепер, очевидно, до них долучиться третя заява – про зникнення твого Бондаренка. Справа часу. Твоя полячка, очевидно, більше йме віри до вашої братії. Але ж є ще його родичі у Львові…

– Не густо маємо інформації, – Ярослав і собі припалив цигарку.

– Я, здається, думку висловив ясно – справу отримав дві години тому! А тут ще мотоцикліст цей…

– Слухай, а де саме їх знайшли? Мене цікавить адреса.

– Не пам'ятаю я. Та там не складно – їдь вулицею Личаківською майже до виїзду, метрів за триста від вказівника праворуч підготована до зносу двоповерхівка.

– Не ображайся, – Ярослав простягнув давньому товаришеві руку. – Дякую за все.

Галкін лише відмахнувся.

– Які там образи? Тримай мене в курсі, якщо накопаєш чого. Я ж зі свого боку…

– Неодмінно, – Ярослав підійшов до дверей і притис недопалок до скла попільнички, що стояла на столику поряд із дверима. Поглянув на Галкіна. – Слухай, Вадиме, а от ти казав, що трупи надзвичайно сильно обгоріли. І водночас можна розпізнати марку їхніх годинників. Хіба не дивина?

– Дивина. Власне, марку було вирізьблено на корпусі, механізм вигорів ущент. Але щось у цьому є – вогню було значно більше, аніж буває під час пожежі легковика. Я навіть думаю, що в салоні було бензину не менше, аніж у баку.

А цими браслетами нас немов наштовхують на слід. Цікаво лише хто – душі безвинно убієнних чи невідома нам поки ініціативна група?

Розділ 5

Ноги ще несли його сходами, а думка, працюючи у звичному режимі, вже підказувала, чим потрібно зайнятись насамперед. І, звичайно, таким заняттям було відвідання місця пригоди, у даному разі – місця виявлення тіл Сердюка і Мостового. Поміркувавши, Ярослав повернувся до Федька.

– Сьогодні тебе більше не буду затримувати.

– Але…

– Федьку, справді буде краще, коли я залишуся сам. Ти цим часом спробуй пошукати щось про наших нових знайомих в Інтернеті. «Однокласники» і таке інше. Будь-яка інформація. Розумієш мене?

– Добре, – при згадці про Інтернет Федько погодився без сперечань зі всім сказаним. – Ти як без авто?

– Нормально. Ти ж знаєш.

Федько дійсно добре знав, що Ярослав, перебуваючи в місті, завжди віддавав перевагу пересуванню на власних двох і користувався транспортом, лише коли відстань, яку потрібно було подолати, була вже надто великою або часу на її подолання було обмаль. Тому сказав лише:

– Ну, щасти тобі.

– Щастить тому, хто сам відшукує своє щастя. Я зателефоную.

Ярослав швидко йшов вулицями Львова. Минав юрби перехожих, підморгував зустрічним одиноким дівчатам, роздивлявся старовинні фасади, подекуди дбайливо відреставровані, немов усміхнені, незважаючи на товщу десятиліть, котрі подолали, а подекуди похмурі, з потрісканою штукатуркою і землисто-сивими ліпними амурчиками на карнизах. Проходив повз скляні вітрини крамниць і бутиків. За чим, власне, мандрує він на Личаківку? Що хоче знайти там? Хіба клапоть вигорілої землі. Те, що залишилося від авто тепер, звичайно, на штрафному майданчику. Тіла в морзі. Проте Ярослав не дарма багато років віддав оперативній роботі, щоб не розуміти: місце злочину – це саме та відправна точка, з якої завжди слід починати розслідування. А те, що там наспіх попрацював міліцейський експерт, аж ніяк не могло примусити Ярослава Савицького дозволити собі проігнорувати відвідування того самого місця. Дрібниць у справі вбивства двох осіб бути не може. Їх просто не буває.

Описане Галкіним місце злочину Ярослав відшукав одразу. Доволі похмура цегляна двоповерхова споруда дивилася на нього темними отворами порожніх віконниць. Раптом, примушуючи м'язи напружитися, з нетрів пустого будинку долетів невиразний звук. Ярослав прислухався і про всяк випадок розстебнув ремінчик кобури під пахвою. Та за хвилину лише посміхнувся власній підозрілості – з вікна першого поверху з шаленими криками виплигнули два досить сильно замурзаних коти. Завмерши неподалік, вони почали їсти один одного очима, усім своїм виглядом демонструючи готовність до бійки. З дірявого даху будинку, відгукуючись на легенький вітерець, затріскотів проіржавілий флюгер. Ярослав рішучим кроком ступив на засипану битою цеглою доріжку що вела до внутрішнього подвір'я, проходячи проміж стіною і посивілим від часу дерев'яним парканом, який огороджував будівельний майданчик поряд.

От і воно, місце злочину. Вигорілий бур'ян, що утворює чорну пляму, почорнілі дошки паркану поряд з нею. Шматки іржавого дроту, які колись були металевим кордом в автомобільних шинах, клапті згорілого пластику. Ярослав хвилину постояв, роззираючись, після чого розпочав пошуки. Що саме шукав, не знав. Але знав напевне: він мусить знайти якусь зачіпку. І удача прийшла досить швидко – серед шматочків битого скла раптом щось зблиснуло. Ярослав витяг із кишені складаний ніж і підчепив на кінчику леза латунний циліндрик. Дещо потемнілий, але, безперечно, не настільки, щоб припустити його знаходження безпосередньо у вогнищі. Одного погляду було достатньо, щоб зробити висновок – перед Ярославом лежала стріляна гільза пістолета ТТ калібром у 7,62 міліметра. Обережно, намагаючись не торкатися її пальцями, Ярослав загорнув знахідку в хусточку і поклав до кишені. Наступні півгодини огляду нічого більше не принесли. Ярослав випрямився і припалив цигарку. Повагавшись, вирішив зайти в будівлю. Її огляд нічого не дав – повалені стіни, сміття й принесені сюди невідомо ким шматки картону, ганчір'я й пластику. Він уже хотів виходити, коли почув знадвору кроки й приглушені голоси.

– Дивно, – хмикнув сам до себе Ярослав. – Хто б це міг бути?

Він обережно визирнув надвір. Поблизу місця, на якому згорів нещасний «Ауді», хтось стояв. Краще роздивитися Ярославу не давали кущі чорноклена, що ними рясно поросло подвір'я, але він бачив неясний рух. Утім, ховатися не було від кого. Прибулими, швидше, були місцеві мешканці, котрі, цілком імовірно, могли стати свідками злочину. Ярослав зробив крок до виходу і мало не впав – прогнилі дошки підлоги зі страшним тріском проломились під ним, і він, несподівано для себе, опинився до колін застряглим у пастці з вогкої глини, гнилого дерева й іржавих цвяхів.

Невідомі на вулиці переполошилися. До Ярослава долинув зойк і швидкі кроки. Він спересердя сплюнув і спробував вивільнитися.

– Агов, шановні! – крикнув навмання. – Зачекайте!

У відповідь з вулиці долинуло гучне бахкання, і неподалік від нього, з легким тріском проламавши гілки кущів, гепнулося щось невелике, але досить важке. Ярослав швидко повернувся й відчув, як кров ударила йому в голову гарячою хвилею – поряд, не далі як за три метри від нього на підлозі повільно крутився ребристий циліндрик ручної гранати. Ще до того, як устиг осягнути, що діє, Ярослав підібрався і ящіркою пірнув у пролом, який щойно зробив у підлозі. Щосили намагався розчинитися у смердючому просторі підпілля. За секунду поряд вибухнуло, затріщало й кинуло на плечі щось важке, віддаючи гострим болем у потилиці, забило ніздрі смородом і пилом…

Очуняв Ярослав не швидко – очевидно, минуло не менше десяти хвилин, коли він вирішив, що може спробувати вивільнитися з-під завалу, під котрим опинився після вибуху.

Першим, що побачив, скинувши з себе, мабуть, цілу гору напівгнилих дощок, були перелякані очі давно не голеної особи у брудній шкірянці й заяложеній спортивній шапочці з написом «Adidas».

– Твою дивізію! – тільки й змогла витиснути з себе особа хрипким голосом. Болісно зітхнувши, чолов'яга наблизився.

– Ну ти як? – подав він руку Ярославу.

– Не знаю ще, – Савицький оглянув свій костюм, кілька днів тому куплений в одному з варшавських бутиків. Попри те, що він перетворився на лахміття, додавав бадьорості факт, що слідів крові було не надто багато.

– Щоку, щоку обдер, – указав брудним пальцем незнайомець.

Ярослав притис долоню до обличчя і відчув пекучий біль. Неквапом дістав із кишені хусточку й приклав до обличчя.

– Ти хто? – поглянув він на незнайомця.

– Гришко я, живу тут.

– Зрозуміло, – Ярослав остаточно впевнився, що перед ним один з місцевих бомжів. Людина з касти недоторканих, проте, як показував досвід, незамінний свідок у досить багатьох темних справах.

– Жив, тобто, – бомж ще раз зітхнув. – Тепер напевне мусорні наїде сюди… Потрібно новий барліг шукати.

Ярослав нарешті звівся на рівні й почав струшувати з одягу пил і прилипле до нього сміття.

– Ти живеш учорашнім днем, Гришо. Міліціонерів тут ще вчора було досить. Що ти чув про авто, котре минулого вечора перетворили тут на смолоскип?

– Нічого, – бомж насупився й опустив очі. – Я нікого не бачив!

Ярослав нарешті закінчив приводити до ладу одяг, відчистивши його, наскільки це було можливим. Він безсило присів поряд із Гришком і дістав з кишені цигарки. Одну запропонував співбесіднику. Той узяв цигарку тремтливими пальцями і припалив від протягнутої запальнички.

– Ну от що, чоловіче, – мовив перегодом Ярослав. – Я бачу, що життя у тебе нелегке. Тож обіцяю, що не буду його ускладнювати. Я не працюю в міліції, я журналіст. А задля дешевої сенсації мій шеф згодний бути щедрим. У мене лише кілька запитань, – Ярослав видобув портмоне й вихопив з нього десятку. – Тримай для початку.

Гришко взяв гроші і миттю заховав у лахмітті.

– Ти бачив когось щойно, перед тим як тут гримнуло?

– Двоє. Двоє мужиків. Спочатку бахнуло, потім вони вибігли з двору. Вони мене не бачили. Я вмію зробити так, щоб мене не бачили. Коли часто крутишся перед очима, більше проблем.

– Опиши їх.

– Молоді хлопи. Одягнуті у джинси й темні футболки, на одному, здається, лайковий піджак. Один коротко стрижений, другий патлатий, волосся чорне. Котрий стрижений, міцний дядько, чорнявий трохи дохліший. За парканом у них була машина. На ній поїхали.

– Якої марки авто?

Гришко сплюнув і знизав плечима.

– «Хонда», здається. Срібляста. Воно тобі потрібне? Ще трохи, й був би Богу душу віддав, покинь!

– То я вже сам вирішуватиму, – Ярослав видобув з портмоне ще десять гривень. Уважно поглянув на бомжа.

– Вчора кого тут бачив?

– Нікого! Казав уже. Підходжу – воно горить. Я зрозумів, що треба кігті рвати. Тут автомобілі самі по собі не загоряються.

Машина, чув, від'їздила. Не бачив її, темно було. На горищі спав… недалеко тут. Склянку всмоктав і заснув. Усе.

– Слухай, а ці люди, котрих ти бачив щойно, раніше ти не помічав їх тут?

– Ні.

– Ти давно тут?

– Третій год микаюсь. Як син помер, невістка швидко з хати викинула. Із зони відкинувся, а йти немає куди. От і бомжую.

– То, кажеш, не бачив тих хлоп'ят тут раніше?

– Не бачив. Не личаківські то урки.

Ярослав пожбурив недопалок у куток і звівся на ноги.

– Що ж, дякую на доброму слові. Йшов би ти звідси, чоловіче. Недобре тут.

– Поняв я, не вчорашній, – Гришка заховав до кишені другу десятку, швидко підхопив свою чималу клітчасту торбу й зник за купою мотлоху, звідки з'явився всього кілька хвилин тому.

Ярослав витяг мобільний телефон. Швидко натиснув кілька кнопок.

– Радіо-таксі, слухаю вас, – почув за мить мелодійний дівочий голос у слухавці.

– Доброго дня, прошу авто на вулицю Личаківську, – несподівано Ярослав згадав, що не знає своєї адреси. – Перекажіть водієві, щоб їхав до виїзду з міста, я зустріну.

Кілька секунд операторка про щось спілкувалася по радіостанції, після чого проспівала у слухавку:

– П'ять хвилин очікуйте, біла «Волга», – і почулися сигнали відбою. Ярослав зашпилив кобуру свого «гумостріла», який так і не знадобився, і почав обережно продиратися до виходу.

Розділ 6

Сивовусий водій таксі пильно оглянув дивного пасажира, але нічого йому не сказав. Очевидно, багаторічна праця за кермом таксомотора привчила його не ставити зайвих питань людям, які виглядали так, ніби в них пожбурили гранату.

– Не дивися так, – мовив до нього Ярослав. – Я заплачу за все.

– Адреса? – просто запитав водій.

Ярослав назвав адресу.

– Якомога швидше, я стомився сьогодні, потрібно відпочити.

– Помітно.

Невеличка двокімнатна «хрущовка», що її винаймав Ярослав, була для нього після всіх подій чимось на зразок тихої гавані для пошарпаного штормами корабля. Ярослав скинув у темному коридорчику свій брудний пошматований костюм і пройшов до ванної кімнати. Відкрив обидва крани і став під душ. Лише тепер згадав, що після повернення з Польщі вперше зайшов додому. Автобус, Федько, полячка, потім вибухонебезпечне вітання від невідомих жартівників. Цей день однозначно тягнув на те, щоб його решту провести у кріслі перед телевізором, потягуючи з улюбленого кухля прохолодне пиво. Заразом не зашкодить обміркувати події, у центрі яких, а в цьому Ярослав не мав жодних сумнівів, він опинився, зумівши перейти стежку комусь такому, хто звик спочатку кидати гранату, а потім розбиратися в ситуації, яка склалася. Хто ж цей невідомий, який почувається в межах Львова так, як зазвичай поводяться люди в горах роздертої війною Ічкерїї? Що довше роздумував над цим Ярослав, то більше схилявся до думки, що саме цей «бомбист» зможе розповісти йому про місцезнаходження малжонека пані Красовської.

Ярослав із жалем вийшов з-під пружних струменів теплої води і взявся за рушник. Саме цієї миті почув мелодію мобільного – телефонував Галкін.

Ярослав спересердя пожбурив рушник у куток і взяв телефон.

– Галкін, це несправедливо, я щойно зайшов до квартири.

– Намагаюся не відставати від тебе в ролі доброго вісника, – почувся голос Галкіна на тому боці. – Збирайся.

– Вбогому зібратися… Що там?

– Схоже, я виконав за тебе роботу. От тільки ти навряд чи будеш занадто щасливий – Євген Бондаренко щойно знайдений мертвим. Давай, під'їзди до моргу, поспілкуємося. Заразом розповіси мені про нинішній феєрверк на Личаківці.

– Ти й про нього знаєш?

– Чого б я був вартий, якби мені не було відомо про вибухи гранат у моєму районі? – відповів запитанням на запитання Галкін. – Не барися.

У приміщенні патологоанатомічної експертизи було напівтемно, пахло формаліном, ліками і смертю. Тут, на відміну від сусіднього приміщення моргу, де покійники лежали на столах роздягнені, вимиті, з биркою на великому пальці правої ноги й акуратним швом «від горлянки до пупка», була дещо інша картина. Ті, кому доля не посміхнулася зовсім нещодавно, лежали в одязі, у якому їх застала смерть, подекуди брудні і вкриті закипілою кров'ю. Ложами їм слугували схожі на неглибокі ванни столи з нержавіючої сталі, з водопровідними кранами та короткими шлангами в головах. За допомогою останніх напівп'яні санітари-лаборанти змивали той самий бруд і кров із трупів, а заразом і те, що залишалося після розтинів. Хоча Ярослав ніколи не любив заходити сюди, кілька останніх років він не відчував жодних емоцій, проходячи крізь рівні ряди столів. Після баченого ним у Чечні картини міського моргу не викликали навіть огиди. Вони були звичайними мерцями, навіть ті, котрі побували у серйозній ДТП. Серед них не було розірваних на шматки вибухом авіабомби куп м'яса, спалених напалмом мумій і обгризених собаками дитячих кістяків.

Галкіна Ярослав відшукав у глибині приміщення, поблизу освітленого кількома яскравими лампами стола, на якому лежало приготоване до розтину і прикрите білим простирадлом тіло.

– Ти саме вчасно, – поманив Ярослава рукою Галкін. – Поглянь, твій клієнт?

Ярослав обережно відкинув з голови померлого простирадло і придивився. Навіть перекошене гримасою болю, обличчя неможливо було сплутати з іншим – перед ним був той, хто на фото посміхався з тайського літа, стискаючи в обіймах Барбару Красовську. Ліва скроня Євгена Бондаренка була чорною від закипілої крові і порохових газів.

– Це він, – Ярослав смикнув простирадло, прикриваючи голову вбитого. – Євген Бондаренко.

– Добре. – Галкін поглянув на чоловіка в гумовому фартусі, білій шапочці й окулярах. – Ми зачекаємо, Костю.

– Можете пройти до мого кабінету, – схилив голову той. – Це забере не менше години. Коньяку і сигар я не маю, але у столі є спирт. Так що розташовуйтеся, там зручніше.

– Ходімо, – Галкін підхопив Ярослава під руку. – Спирт – це, звичайно, не коньяк і сигари, але краще, аніж патрати жмурів.

У кабінеті патологоанатома Галкін поводився як справжній господар. Швидко відшукав у столі літрову пляшку зі спиртом, під краном у кутку кімнати вимив чотири склянки, після чого одну з них наповнив спиртом до половини, решту доливши дистильованою водою, добутою з того ж таки столу. Останніми мазками доповнив картину трилітровою банкою квашених огірків із холодильника біля вікна кімнати, серветкою і парою виделок.

– Сідай, не соромся. Тут, звичайно, без шику, але все по-простому, а головне – з лікувальною метою, – він клацнув нігтем по пляшці зі спиртом, – медичний!

Ярослав посунув стілець і сів навпроти Галкіна. Той протягнув йому склянку з прозорою рідиною. Взявши, він зважив її в руці й відставив.

– Де його знайшли? – запитав.

Галкін знизав плечима.

– Не п'єш? Ну, як знаєш, – він перехилив свою склянку, голосно видихнув і захрумкотів огірком. – А я вип'ю. На сьогодні досить служби. А знайшли його в іншому кінці міста, на цвинтарі. Ти часом не знаєш, що він міг робити на цвинтарі?

– Вони разом із Мостовим і Сердюком мали відвідати могилу батьків Барбари.

– Тоді зрозуміло. Його знайдено під купою сміття, за три сектори від могил Красовських.

– Причина смерті – той «вогнепал», що я бачив у нього на скроні?

– Вірогідно, але не будемо поспішати. Зараз Кость нам про все розповість, для того ми тут і сидимо. – Галкін налив собі ще порцію і швидко випив. – Що ж усе-таки трапилося в тебе на Личаківці?

– Банальний вибух армійської гранати Ф-1.

– Ого! – присвиснув Галкін. – Жорстокі з тобою люди.

– Життя з нами жорстоке. Я дещо там накопав, хотів ще трішки побродити. Але, очевидно, мав місце так званий феномен повернення злочинця на місце злочину.

– Злочинців, – Галкін явно намагався підкреслити свою обізнаність, як робив це завжди. – Двоє молодиків у сріблястій «Хонді». Що ж ти накопав?

– Звідки така обізнаність? – примружився Ярослав. Хоча він завжди вважав майора своїм приятелем, схильність того до пустої похвальби його дратувала.

– Треба лишень уміло організовувати агентуру, Ярику, – Галкін припалив цигарку.

– Вербування агентури, пане майоре, це не найголовніше, її потрібно ще зберегти. Ти щойно «злив» мені свого агента. Його звуть Гриша, він бомж. З особливих прикмет – татуювання у вигляді перснів на середньому й безіменному пальцях правої руки. Живе на Личаківці близько двох років, – Ярослав широко посміхнувся, помічаючи, як самовпевнений вираз обличчя майора змінюється виразом легкої досади.

– Він, кіт помийний, не сказав, що «засвітився» тобі. Бог із ним, маю надію, ти вже все забув.

– Так. Я все забув, Вадиме. Але з тебе послуга, – Ярослав витяг із кишені джинсів крихітний пластиковий пакетик, до якого встиг перекласти знайдену на Личаківці гільзу. – Треба, щоб твої хлопці поглянули, чи не залишилось на ній відбитків.

– Гендляр, – Галкін підхопив прозорий прямокутник, недбало поглянув на гільзу і кинув його до кишені. Втретє наповнив свою склянку й випив, закусивши огірком. – Це і є твоя знахідка?

– Так. Стріляли з вулиці, ти звернув увагу?

– Що з того?

– Адже стріляти, знаходячись у салоні автомобіля, безпечніше – не так помітно.

У відповідь Галкін лише змахнув рукою:

– Стільки «вивихів» світом ходить, а ще в нас на Личаківці… Не переймайся. Вважаєш, на ній можуть бути відбитки?

– Цілком. Якщо вбивця не професіонал, його зазвичай вистачає лише на протирання «ствола», так, як показано в детективному кіно.

У коридорі, який відокремлював кабінети міської судмедекспертизи від моргу, почулися кроки, і за мить у дверях з'явився Кость. На ньому вже не було гумового фартуха і рукавиць, лише білий халат і високий докторський ковпак на голові. Щільно причинивши за собою двері, патологоанатом підійшов до рукомийника, відкрив воду і почав неквапно мити руки, щось безтурботно насвистуючи під ніс. Нарешті, підхопив білосніжного рушника, що висів на гачку над умивальником, витер свої схожі на клешні краба долоні й сів за стіл. Посунувши склянки, виклав на нього товсту канцелярську книгу, потім розкрив її посередині і взявся щось старанно записувати на пожовклих аркушах.

– Вип'єш? – запитав у нього Галкін.

– Ні, Вадиме, дякую, – покрутив головою Кость. – Ще маю офіційний висновок писати. Та й так плани на вечір.

Галкін, який добре знав, що «плани на вечір» – це не що інше, як сидіння перед телевізором поряд із дружиною Людмилою Феофанівною, котра категорично не терпіла горілчаного духу, лише криво посміхнувся.

– Як знаєш. Розповідай тоді.

Кость мовчки дописав, кинув авторучку на аркуші книги й відкинувся на спинку стільця.

– Власне, жодних сюрпризів. Смерть настала від вогнепального поранення в голову, на тілі жодних ознак насилля. Алкоголю в крові не виявлено. Стріляли в ліву скроню з близької відстані. Але самогубство маловірогідне.

– Чому так вважаєш?

– Кілька причин. Перша – більшість самогубців стріляє собі в праву скроню, хіба що покійний був шульгою. Друга – це те, як було виявлено труп. Ну й, нарешті, третя – відсутність залишкових речовин горіння порохових газів на долоні лівої руки. Стовідсоткової гарантії я поки не дам, але, схоже на те, йому допомогли залишити наш недосконалий світ.

– Поранення навиліт? – запитав Ярослав.

– Що? – Кость ніби відірвався від власних думок. – А, куля… як не дивно, але куля була в голові. Хоча стріляли…

– З пістолета ТТ, – продовжив патологоанатома Галкін.

– Саме так. Звідки ти довідався?

– Це було просто припущення, але, як бачиш, воно виявилося правильним.

– Ось куля, – Кость протягнув Галкіну пластиковий пакетик, копію того, у якому Ярослав нещодавно віддав гільзу. – Нехай займається балістика.

Опер дістав із кишені гільзу.

– Знаєш, друже Савицький, – задумливо мовив він, розглядаючи прозорий пластик на світло. – А от щось підказує мені: з одного поля ці ягоди.

– Цілком імовірно, – Ярослав звівся на ноги. – Я зателефоную до тебе завтра.

– Що збираєшся робити?

– Маю кілька побачень.

Галкін звівся й собі.

– Поки що дякую, Костю, – мовив він. – За мною не іржавіє, ти ж знаєш. Таку рибалку організуємо, надовго запам'ятаєш!

– Та годі тобі. І так мав його різати. До речі, коли буде офіційне впізнання?

– Напевне, завтра. У мене, правду кажучи, ще й заяви немає від родичів покійного. Це он – приватний сектор займається, – Галкін указав на Ярослава. – Такому як відмовиш?

Розділ 7

– Пані Барбаро? – запитав Ярослав, коли зі слухавки після довгих рівних гудків почулося шарудіння. – Вас турбує Ярослав Савицький.

– То nie Basia, Basia na Ukrainie, – почув після невеликої паузи сумний жіночий голос. – U jej biada, duza biada.[1]

Ярослав кілька секунд поміркував, після чого набрав український номер телефону. Красовська відповіла одразу.

– Вітаю, Барбаро. Ви все ще у Львові? – запитав Ярослав.

– Я не доїхала до летовища, – голос її був таким слабким і безбарвним, що Ярослав пожалкував про свій дзвінок. Проте вирішив іти до кінця.

– Ми могли би зустрітися з вами? Я маю перед вами певні обов'язки, тож, співчуваючи вашому лиху, мушу узгодити всі питання.

– Тепер ви не маєте жодних обов'язків. Дякую за вашу працю. Можете вважати себе вільним від нашої угоди.

– І, не зважаючи на це, прохаю вас про зустріч.

Важке зітхання у слухавці.

– Навіщо? Вони вбили його… Втім, мені зараз усе одно. Можете приїздити. Я в готелі «Київ».

– Дякую, пані Барбаро, я буду за півгодини.

Відповіддю слугували короткі гудки. Ярослав підійшов до краю тротуару й підняв руку. Жовтий автомобіль з «шашечками» на даху, ризикуючи зіштовхнутися з мікроавтобусом, який саме почав від'їздити від зупинки, привітно моргнув правим указівником повороту і сумирно застиг поряд з ним. Хлопчина за кермом, подивившись поглядом утомленого спекою кота, процідив крізь зуби:

– Куди?

– Готель «Київ».

Без зайвих розмов водій клацнув перемикачем поворотів і взяв різко ліворуч, примушуючи мікроавтобус, який тільки тепер оговтався після раптового «підрізу» і почав об'їздити таксі зліва, загальмувати й наповнити повітря роздратованим виттям клаксона. Ярослав відкинувся на спинку і заплющив очі. Навіщо він їде до неї? Якби зараз хтось поставив йому таке запитання, він навряд чи зміг би знайти відповідь. Так, він отримав добрий аванс, що з того? Адже за неписаними правилами приватного розшукового бізнесу аванс не повертався в будь-якому разі, вважаючись витратними коштами на проведення розслідування. Щоправда, відколи було отримано замовлення і гроші, минуло трохи менше доби. Але, врешті-решт, сама Красовська ясно дала зрозуміти, що не хоче отримувати назад свої гроші. Бондаренка, точніше, те, що від нього залишилося, знайдено. А розслідування вбивства – то справа Галкіна… Навіщо ж він сидить у таксі й мчить, долаючи спекотні коридори вузьких вуличок старого міста? Чому поспішає до вбитої горем жінки, котра сидить десь у полоні вкритих портьєрами вікон, така самотня і слабка перед горем, яке так раптово впало на неї? Що йому до її нещастя? Це робота. Просто частина його брудної роботи. Чому ж тоді він прямує до неї? Можливо, з тієї ж причини, яка примусила його залишитися у Грозному після того, як, отримавши гроші, поїхали додому дагестанці, естонці і навіть двоє з трьох земляків. Цією причиною як там, так і тут були мерці. Вони дивилися на нього невидющими очима і благали про помсту. Помсту від нього, найманця. Тому що всім навколо було байдуже. «Непримиренним» у Чечні було байдуже все поза межами свого власного «шляху Аллаха», романтикам, які опинилися в тому пеклі, було байдуже тому, що перед їхніми очима летіла шкереберть уся світобудова, перемішана за допомогою вогню «Градів» із тілами мирних жителів та вояків, чеченців і росіян… Та помста коштувала йому двох поранень, місяця на межі життя і смерті й ще трьох тижнів статусу гнаного хортами дикого вовка, коли, невідомо яким чудом уникнувши переслідувань ФСБ, він крався через простори Російської Федерації до кордону України. Тепер мерці знову були поряд. Яку ціну візьмуть вони цього разу?

– Тридцять гривень.

– Що?! – Ярослав розплющив очі й поглянув навколо.

– Приїхали. Три червінці, прошу – погляд утомленого спекою кота не змінився ні на йоту. Його нічого не турбувало, окрім виконаної роботи і плати, яку мав за неї отримати. Таких мерці не турбують. Ярослав витяг потрібну суму й поклав на простягнену долоню.

– Дякую.

– Прошу.

Ярослав вийшов на вулицю і притримав дверцята авто.

– Слухай, тебе мерці не турбують?

– Хто? – кіт під сонцем розплющив одне око.

– Мерці.

– Усе по тарифу, шановний, давайте не будемо! – кіт розплющив друге око і навіть приготувався зашипіти.

– Заспокойся, друже, – Ярославу стало соромно за себе. Навіщо він розпочав цю розмову? – Я не про гроші.

– Про що ж тоді?

– Про життя. Не переймайся, удачі тобі.

– І тобі не слабувати.

Легковик, пискнувши гумою, скочив у потік транспорту і за мить уже прямував геть. Ярослав, не озираючись, покрокував до будівлі готелю, розташованої неподалік.

Барбара Красовська була у номері сама. Першим, що впало в око Ярославу, було її бліде, без кровинки, обличчя. На ньому, цього разу без жодного сліду косметики, були добре помітними зморшки й прожилки, які залягли в куточках очей і губ. Апартаменти, очевидно одні з найдорожчих у готелі, були напівтемними, як і уявляв собі Ярослав – вікна, прикриті важкими гардинами, жовтуватий вогник нічника на столику біля зім'ятого ліжка і невиразна пляма телевізора на стіні. Телевізор показував лише блакитний фон.

– Дозвольте висловити мої співчуття, пані Барбаро. Я не зміг вам допомогти, хоча ви й розраховували на мене.

Красовська відійшла вбік, запрошуючи Ярослава зайти.

– Дякую вам. Заходьте. Для мене зараз будь-чий візит кращий, аніж самота, – голос у неї був слабкий, напівсонний, точнісінько такий, яким Ярослав почув його по телефону. – Вибачте, пригощати вас не буду.

– Не варто вибачатись, я просто хотів поговорити з вами.

Красовська з виглядом смертельно втомленої людини сіла у фотель, указавши на крісло навпроти. Ярослав скористався з її прикладу.

– Ви бачили його? – раптом запитала вона.

– Так.

– Мені телефонували… З міліції. Щось твердили про впізнання. Я не змогла. Виникло таке відчуття, що, як тільки побачу його, втрачу свідомість. Це понад мої сили…

– Я розумію вас.

– Телефонувала мама Євгена. Вона звинувачує мене. Мовляв, не потрібно було відпускати його самого. Це надто жорстоко. Вона не може докоряти мені більше, аніж картаю себе сама. Лише новий біль… Але вам це, мабуть, не цікаво. Навіщо ви прийшли? Якщо грошові питання, я не хочу про них чути. Аванс цілком ваш, – вона затулила обличчя долонями й нестримно заридала. – Краще вам піти.

Ярослав пройшовся поглядом по кімнаті, відшукав дверцята бару у стіні поряд із шафою для одягу і пішов до них. Рішуче відчинив. Дзеркальні нутрощі бару зберігали звичний для дорогих готельних номерів набір – кілька пляшок шампанського, пляшка коньяку, ще кілька посудин зі строкатими етикетками й добрих два десятки різноманітних кришталевих склянок. Не вагаючись, відкоркував коньяк і влив добрячу порцію в невисокий бокал.

– Випийте це, – подав Барбарі. – Усіх проблем не знімає, але допомагає, знаю по собі.

Вона не пручалася, просто взяла бокал і зробила великий ковток. Здавалося, ця жінка настільки вимотана страшним горем, що протистояти зовнішньому впливу в неї не залишається сили. Вона пила коньяк, дивлячись перед собою, і сльози текли з її очей.

– Ви запитували, навіщо я прийшов? – Ярослав повернувся до бару і налив коньяку собі. – Не дивуйтеся, але я не маю відповіді на ваше запитання. – Він сів навпроти неї з бокалом у руках і продовжив: – Загинуло троє людей. Цьому має бути причина, а я не звик кидати справи, щойно їх розпочавши. Особливо після того, як мене намагаються вбити під час виконання моїх обов'язків. Я продовжу слідство.

– Вас намагалися вбити? – Барбара на мить перестала схлипувати.

– Не надто наполегливо, але я не звик нікому дарувати такого поводження зі своєю персоною.

Вона допила і поставила склянку на стіл. На кілька секунд заховала обличчя в хусточку, намагаючись витерти сльози.

– Не краще вам залишити все як є?

– Не думаю.

Барбара зітхнула.

– Ми нічим не допоможемо йому. А відчувати себе винною у вашій смерті я не хочу. Гра зайшла надто далеко.

Ярослав повільно похитав головою.

– Ні. Я продовжу розслідування. Цього, врешті-решт, вимагають і отримані від вас гроші. Я звик відробляти свої гонорари.

– Ви мені нічого не заборгували, повторюю.

– І все ж я прийняв рішення.

Ярослав помітив, що Красовська втрачає інтерес до бесіди.

– Я знайду їх, пані Барбаро, – мовив він і встав. – Дозвольте відкланятися.

Коли вона поглянула на нього, у її очах не було сліз. Там був лише холодний метал.

– Що ж, якщо це ваше рішення, не буду боронити. Тоді наша угода в силі. Знайдіть його вбивць, якщо не встигли повернути його мені.

– Саме цим я й вирішив зайнятися. У мене до вас останнє на сьогодні запитання.

Барбара вкотре зітхнула.

– Яке ще запитання?

– Воно стосується друзів Євгена. Сердюка і Мостового. Ви добре знали цих людей?

Вона повільно похитала головою:

– Навпаки. Бачила двічі чи тричі. Навіть до пуття не пам'ятаю, хто з них хто.

– На трупах, знайдених в авто, були дорогі швейцарські годинники. Вам щось про них відомо?

– Ось ви про що… Так, ці годинники подарував їм Євген. Він полюбляв робити людям дорогі подарунки. У нас не було звичаю обговорювати такі речі, отже, якщо він вчинив так, значить, мав на те причини. Можу лише припустити, що він перебував у дружніх стосунках із цими людьми. Це все?

– На сьогодні все.

Ярослав підійшов до дверей.

– Ярику, – раптом почув за спиною, завваживши, що вона вперше назвала його так, як зазвичай називали лише рідні та друзі, – чому наша Україна така… страшна? Чому поляки навчилися жити в цивілізованому світі, а ми все ще не можемо позбутися середньовічного варварства?

Ярослав повернувся.

– Не знаю. Але зроблю все для того, щоб варварів було знайдено й засуджено.

Не очікуючи на відповідь, він причинив за собою двері і швидко покрокував коридором у напрямку ліфтів.

Розділ 8

Двері квартири тьмяно виблискували дорогим лакованим деревом, створюючи контраст із запустінням під'їзду, який не бачив бодай косметичного ремонту вже років двадцять. На дверях висіла табличка з цифрою «14». Ярослав звірився з записником. Так, помилки не було. Він заховав записник і натиснув на кнопку дзвінка, у відповідь почувши з глибини помешкання мелодійний передзвін. За хвилину відчинили. На порозі стояв худорлявий чоловік років тридцяти, з уважними очима і розтріпаним рудим волоссям. Незнайомець був одягнений у добряче поношений спортивний костюм.

– Вам кого? – запитав він, пильно оглянувши Ярослава.

– Моє ім'я – Ярослав Савицький. Я займаюся розслідуванням убивства. А ви, я так розумію, Юрій Сердюк?

– Так, але я вас не знаю, – голос господаря квартири був дещо знервованим, хоча й тихим. – Хіба ми знайомі?

– Поки що не були знайомі. У мене до вас розмова. Вона стосується вашого брата, Антона. Можете приділити мені кілька хвилин?

Юрій нерішуче поглянув на Ярослава, потім повернувся, прислухаючись до чогось у глибині квартири, і нарешті причинив двері, залишаючись назовні.

– Я не можу запросити вас. Розумієте, мама… У неї погане серце. Після вчорашнього відвідування моргу… Господи, я вмовляв її не їхати! Я колись умовляв і Антона. Але мене ніхто не слухає, зовсім ніхто. А потім… Що вам потрібно?

– Лише кілька запитань.

– Добре, я вислухаю вас. Що зможу, скажу. Ходімо.

З цими словами Юрій піднявся на кілька сходинок угору й відчинив запилене вікно, дозволяючи гуркоту вулиці ввірватися до тиші під'їзду. Ярослав вирішив не втрачати часу.

– Скажіть, Юрію, ви не знаєте, хто б міг вчинити таке з вашим братом і його друзями? Можливо, маєте якісь підозри?

– На жаль, ні, – зітхнув рудий. – Але все це не могло закінчитись інакше.

Ярослав відчув себе лягавим, котрий натрапив на слід.

– Тобто? Чим займався ваш брат?

Юрій зітхнув.

– Антон ніколи не хотів заробляти свій хліб працею, казав – надто довго, проблематично, а часом і принизливо. Знаєте, я ніколи не погоджувався з ним. Ніяка робота не може бути принизливою, коли виконуєш її на совість. Але він був іншою людиною. Хотів усього й одразу. От і маємо результат. Маму шкода…

– Тобто ви хочете сказати, що ваш брат був пов'язаний із криміналом?

– Він був пов'язаний із чим завгодно, що могло принести легкі гроші.

– Зрозуміло. А його друзі? Я маю на увазі загиблих Євгена Бондаренка і Павла Мостового.

– Не знаю, мені не відомо про них нічого. Здається, Антон був знайомий з цими людьми мало не з дитинства, але я не цікавився його друзями.

Ярослав кілька хвилин поміркував, переварюючи інформацію, після чого вирішив поставити останнє запитання:

– Скажіть, пане Юрію, незадовго до смерті ваш брат не розповідав вам про можливі погрози на його адресу, не згадував про якісь серйозні проблеми тощо?

Рудий сумно посміхнувся.

– Ну що ви. Він узагалі рідко бував у нас. Про свої справи ніколи не згадував. Вважав, кілька десятків доларів, новий телевізор або броньовані двері у квартиру – це достатня допомога хворій матері і недоумкуватому братові. Я завжди був для нього недоумком. І коли відмовився покинути інститут, щоб допомагати йому у справах, і коли писав книжки, які ніхто не купує.

– Ви письменник?

– Так. І, на превеликий жаль, пишу історичні романи.

– Чому ж «на жаль»?

Рудий зітхнув.

– Тому що не можу писати мильних опер або стати одним із десятків пережовувачів американського фентезі на місцевий лад. А кому в нас цікава історія власної країни? Майже нікому. Україна помирає культурно, а нам з вами довелося стати свідками її агонії. Надзвичайно сумна доля. Маєте ще до мене запитання?

Ярослав розвів руками.

– Поки що ні. Але вони можуть виникнути в майбутньому.

– Завжди зможете знайти мене за цією адресою. А тепер дозвольте мені піти, мама там одна, я боюся надовго залишати її саму.

На вулиці Ярослав набрав номер Галкіна.

– Привіт, друже майоре, – бадьоро вигукнув він у слухавку. – Які новини?

– Є деякі. У тебе як?

– Я запитав першим.

– А я старший оперуповноважений, так що будьте люб'язні відповідати, коли вас запитують.

Ярослав подумки посміхнувся.

– І так завжди.

– Звичайно, я ж мент.

– Добре, здаюся. Я тут мав бесіду з родичем Антона Сердюка.

– І як?

– Так собі, приватна інформація. Не можу розголошувати в інтересах мого клієнта.

Тепер прийшла черга робити крок назад Галкіну.

– Слухай, Ярику, ти жорстока людина.

– Мені це відомо.

– Але тобі невідомо, що я залишився сам! Двоє моїх хлоп'ят займаються тим шумахером недобитим, аби йому пусто було, а ще двох мусив відрядити до Києва на спартакіаду зі стрільби! Що скажеш?! Вони ж мені руки викручують! Справа на контролі в міністерстві, а їм стрільби… Матері його! Спробував генералу писнути – отримав на цукерки. Мовляв, показники обласного управління у стрільбі й так украй низькі. Ще ці робінгуди… Ну хто їх прохав показувати в управлінні, що вміють стріляти? Ну, нічого, приїдуть, я їм мушки поспилюю! Одне слово – виручай!

– Я й не відмовляюся.

– От і добре. Тож давай жартувати будемо в мене на дачі за пивом. Працюємо в одній упряжці, згоден?

– Завжди згоден. Схоже, Сердюк і Мостовий були пов'язані з криміналом, можливо, й Бондаренко. Нічого конкретного він мені не оповів, але поглянь у себе в базі даних, може, щось спливе.

– Обов'язково. Це все?

– Поки що все. Хіба ось: Барбара підтвердила, що годинники, знайдені на вбитих, – дійсно подарунок Бондаренка Сердюку і Мостовому. До речі, їхні трупи вже упізнано?

– Не зовсім. Родичі сказати нічого не змогли напевно, сам розумієш. А експертизу ДНК очікувати будемо не менше двох місяців.

– Ну, звичайна ситуація. Ще що?

На тому кінці дроту прокашлялись і зашелестіли паперами.

– Власне, ми підійшли до мого прохання, – нарешті мовив Галкін. – Маю неперевірену доки інформацію, що Бондаренко не сам прибув із Польщі в Україну. З ним були й інші двоє постраждалих. Поки невідомо, що Сердюк і Мостовий робили на просторах Речі Посполитої. Маєш з'їздити на літовище, зустрітися зі стюардесами з того рейсу. Нехай підтвердять, що наша трійця дійсно прибула разом, ну, й, можливо, щось упало в очі. Навряд чи щось там вкопаєш, але… ну, ти розумієш, про що я. У мене часу немає зовсім, за годину в генерала маю бути.

– Зроблю, – згодився Ярослав. – Що з моєю гільзою?

– Добре, що нагадав! Зараз біжу, з машини зателефоную до експертів. Пізніше зустрінемося, про все розповім. – У слухавці запищали сигнали відбою – за своєю звичкою Галкін ніколи довго не прощався.

Ярослав поглянув на годинник. Була за чверть друга. Сонце видерлося на прозорий купол небосхилу і звідти посилало таку несамовиту спеку, що мимоволі в уяві з'явився кухоль прохолодного пива. Він вирішив набрати номер Федька.

– Як успіхи, Федоре? – запитав, коли почув невиразне мугикання.

– Ярик? Я вже хотів телефонувати тобі! – Нестеренко, здавалося, зрадів дзвінку. Ярослав насторожився. Помічник раніше ніколи не виявляв захоплення від того, що його витягували з затишної нірки під назвою Інтернет.

– Що трапилося? – запитав Ярослав.

– Чортівня якась! Хтось заліз у мій комп. Не розумію, як це могло статися, у мене такий «антишпигун»… А почалося за кілька годин після того, як давав на закриті сервери деякі запити про нашу замовницю і старих знайомих Бондаренка. Ти приїзди, я все на місці розповім.

– Я неподалік, – Ярослав умить забув про крижаний кухоль пива. – За десять хвилин буду.

– Давай, чекаю.

Ярослав, роздумуючи, поглянув на таксі, яке стояло неподалік, очікуючи пасажирів, але, зрештою, махнув рукою. На своїх двох можна було дістатися до Федька за десять хвилин, тоді як автомобіль, з огляду на затори, долатиме цей шлях у півтора раза довше. Він, не оглядаючись, швидко покрокував геть.

Розділ 9

Щось трапилося. Це Ярослав відчував шостим чуттям, поки навіть не розуміючи, що змусило зародитися таким підозрам. Тиша в під'їзді й тихе гудіння у шахті ліфта не навіювали тривоги. Про спокій літніх вакацій і липневого тепла промовляли також дитячий сміх і веселі крики з ігрового майданчика, добре чутні завдяки вибитій кимсь шибці у під'їзді. Проте загартовані роками неспокійного життя нерви звично напружились і в долоню сам собою скочив невеличкий «вальтер», пристосований для ведення вогню гумовими кулями травматичної дії. Ярослав піднявся на кілька сходинок до майданчика між першим і другим поверхами й завмер. Десь нагорі двері ліфта розчинилися, потім зачинилися, і кабінка з незадоволеним рипінням і клацанням поїхала вниз. За двадцять секунд автоматичні двері на першому поверсі розсунулися. Ярослав устромив руку з пістолетом у кишеню піджака і звів гачок. За мить повз нього, кинувши недоброзичливий погляд, продефілювала огрядна похила жінка у квітчастому байковому халаті. На мотузці вела кудлатого пуделя. Пес теж поглянув на Ярослава, коротко гавкнув і потягнув мотузку до жаданого двору, примушуючи жінку пришвидшити ходу. Двері ліфта зачинилися. Ярослав перевів подих і повільно опустив гачок пістолета. Намагаючись не зчиняти шуму, швидко побіг сходами на п'ятий поверх, туди, де мешкав його незамінний помічник. Незабаром побачив двері Несторенка. Він уже хотів натиснути на ручку замка, але, вирішивши не поспішати, відсмикнув руку. Неквапом повернувся на кілька сходинок назад і дістав мобільний. Скориставшись швидким набором номера, набрав телефон Федька. Довгі гудки. Телефон ніхто не брав. Пов'язуючи цей факт із тим, що Нестеренко точно повинен бути вдома і він говорив з ним не більше як десять хвилин тому, Ярослав остаточно зрозумів, що передчуття не підвели його й цього разу. Він тихцем повернувся під двері, підняв правицю з затисненим у ній пістолетом на рівень обличчя і лівою рукою обережно натиснув на ручку дверей.

Як і очікував Ярослав, двері піддалися. Кілька тихих півкроків, і ось він уже в коридорі. Відчуваючи молоточки напруження у скронях, повільно обвів поглядом приміщення. Недбало розчинена шафа-купе, діжка з пальмою. Ліворуч напіврозчинені двері до ванної кімнати – звідти було чути шум води з нещільно закритого крана. З кімнати праворуч долинала неголосна музика і клацання комп'ютерної клавіатури. На перший погляд – усе цілком спокійно. На мить Ярославу навіть здалося, що він воює з «вітряними млинами» і ось зараз назустріч вийде Федько, відпустивши з цього приводу дотепний спіч, на які він деколи був надзвичайно здібним. Ще кілька кроків у той бік, звідки долинало клацання клавіш. Нарешті Савицький зупинився. Схоже, кепкувати з нього не буде кому, принаймні найближчим часом – за дверима, які вели до кімнати, були добре помітні дві ноги лежачої людини – ліва в кумедному, схожому на голову песика кімнатному пантофлі Несторенка. Людина, котру Ярослав досі не бачив, продовжувала працювати за комп'ютером, тихенько насвистуючи під ніс незграбну мелодію. Намагаючись не зчинити бодай малого шуму, Савицький ступив ще два кроки і повільним рухом зазирнув до кімнати.

Чи живий Федько, він не зміг зрозуміти, та й не мав на це часу. Всю увагу привертала до себе широка спина чоловіка атлетичної статури, котрий, насвистуючи ту саму мелодію, сидів перед монітором комп'ютера і щось дбайливо набирав на клавіатурі, раз по разу клацаючи «мишкою». На незнайомцеві були чорна футболка, просторі, спортивного крою штани й білі кросівки. Поряд із правим ліктем Несторенкового візитера лежав довжезний чорний пістолет із причепленим до ствола циліндром глушника. Ярослав напружився, готовий за мить кинутися на незнайомця, подолавши відстань між ними одним стрибком – судячи з усього, часу на другий йому могло не вистачити.

Супротивник виявився більш швидким. Не встиг Ярослав зробити жодного руху, як той, сповнюючи кімнату загрозливим гарчанням, повернувся, одночасно пожбуривши в нього монітор. Від несподіванки Ярослав не встиг ухилитися, лише краєм свідомості помітивши, що високотехнологічний ТФТ-аксесуар боляче вдарив його по долоні правої руки, позбавляючи зброї, – гумостріл з голосним стуком полетів у куток. Далі очікувати було подібно до смерті – немов на плівці, котру промотують крізь проектор занадто повільно, Ярослав побачив, що його опонент тягнеться до свого пістолета. Наступної миті Ярослав уже збивав його з ніг, заразом перекидаючи стіл і рештки Федькового обладнання.

З перших хвилин Ярослав зрозумів, що боротьба буде надзвичайно складною, якщо не сказати більше, – його ворог виявився справжнім атлетом. Гора м'язів, під час накачки якої в будь-якому разі не обійшлося без анаболічних стероїдів, обличчя з масивними надбрівними дугами, череп, позбавлений будь-якої рослинності, й маленькі холодні очиці, дивним чином схожі на очі вужа. Він швидко підім'яв під себе Ярослава, оглушив його ударом ліктя в скроню і скупим рухом відсмикнув назад затвор пістолета. Все, що встиг зробити Ярослав, відчуваючи, як в очах починає тьмяніти, – це піймати праву долоню нападника і завченим рухом устромити вказівний палець поміж задньою частиною спускової скоби і спусковим гачком пістолета. За долю секунди відчув у пальці пекучий пульсуючий біль – нападник щосили намагався натиснути спусковий гачок, загрожуючи роздробити Ярославові фалангу пальця. На мить лисий замислився, не розуміючи, чому немає пострілу, цим самим давши Ярославу шанс повернути гру на свою користь. Його удар, яким двинув лисого у підборіддя знизу вгору, був нищівним. Слабішому супротивникові він міг би легко зламати шийні хребці, лисий натомість лише коротко мотнув головою і дещо ослабив обійми, даючи змогу Ярославу вивільнитися з-під нього. Ще мить, і пістолет лисого полетів у той самий куток, де за кілька секунд до цього опинився Ярославів «травматик». Лисий загрозливо загарчав і щосили стусонув Ярослава під ребра, відкидаючи його від себе на добрячих півтора метра. Савицький ще повністю не приземлився, коли вслід за ним, спрямоване рукою лисого, полетіло улюблене Федькове крісло, розлітаючись у друзки на Ярославовій спині. Тепер стало справді скрутно. Лівої руки Ярослав не відчував, а в голові задзвонили, немов на дзвіниці собору Святого Юра. Він швидко згрупувався, намагаючись зустріти можливий кидок суперника ударом обох ніг, але цей захід виявився зайвим. Лисий вирішив, що на деякий час із Ярославом покінчено, і взявся за системний блок комп'ютера, – з силою жбурнувши його на долівку, він вивернув зі скаліченого апарата дисковод, швидко видобув з нього диск і, вкинувши його під футболку, заходився топтати рештки комп'ютера ногами. Коли з цим високотехнологічним варварством було покінчено, він повернувся до Ярослава. Той, похитуючись немов п'яний, уже зводився на рівні.

– Даремно ти сюди прийшов, нишпорко, – зашипів лисий і кинувся на Ярослава, намагаючись звалити його з ніг улюбленим прийомом гравців в американський футбол. Та цього разу він помилився, Ярослав очікував такого розвитку подій. Він швидко відскочив убік, одночасно збиваючи з ніг нападника влучним ударом кулака. Знову гуркіт розбитих меблів і дзвін скла. Ярослав, перемагаючи біль, кинувся за лисим, в останню мить помітивши, що той дотягнувся до пістолета. На щастя, не до свого. Ярослав прикрив передпліччями обличчя, і саме вчасно – за мить, примушуючи все його єство корчитися від болю, у груди вдарила перша гумова куля. Другого пострілу нападник зробити не встиг – за мить кулак Ярослава з хрускотом ударив його в щелепу…

Біль у грудях, як, утім, і в усьому тілі, не минав довго. Спочатку була лише боротьба за ковток повітря, яке вперто не хотіло заходити до легенів, що мало не розривалися від його нестачі. Ця боротьба позбавляла мозок здатності мислити про все інше. Однак, після кількох хвилин тортур, повітря все ж зглянулося над ним і, спочатку скупою цівкою, а потім усе більшим потоком, линуло до легенів, одразу ж змушуючи Ярослава зігнутись у нападі задушливого кашлю. Після цього потроху почало світліти в очах. Ярослав знайшов себе сидячим на долівці під стінкою вщент зруйнованої Федькової кімнати, з руками, притиснутими до грудей, і зігнутими в колінах ногами. Рукав його лайкового піджака був роздертий від плеча до зап'ястя, у великій дірі на джинсах світилося чимале закривавлене садно. Лисого в кімнаті не було.

– Чорт забирай!.. – простогнав Ярослав і сам здивувався, наскільки у нього хрипкий і неприємний голос. – 3 такими темпами добряча половина авансу піде на купівлю нового одягу.

Він зібрався з силами і спробував звестися на ноги. За допомогою стіни це, хоча й не одразу, але вдалося. Без цікавості Ярослав поглянув на перелякане обличчя дами, котру щойно бачив у під'їзді в супроводі кудлатого пуделя і котра тепер стояла перед ним, уперто не бажаючи бути посттравматичним видінням.

– …не припините цієї вакханалії, я просто змушена буду звернутися по допомогу до… міліції! – Її фраза, очевидно розпочата ще в передпокої, поступово вповільнювалася, ставала дедалі млявішою, а останнє слово вона промовила тоном сомнамбули, поглядаючи на Ярослава так, як, очевидно, має дивитися на удава приречений кролик.

– Вже припинили, шановна, не хвилюйтеся, – відповів Ярослав, схиляючись над лежачим Федьком. – Міліцію викликати не потрібно, я сам цим займуся. А от «швидку» викличте. І чим скоріше, тим ліпше.

Першим, що з'ясував Савицький, була цілком утішна новина – пульс у Федька прослуховувався. Слабко, боязко, але серце билося. Обережно, намагаючись не рухати постраждалого, Ярослав оглянув його. Крові було не надто багато – по клітчастому лінолеуму розмазано всього кілька темно-вишневих крапель поблизу відкинутої навзнак голови, незначний слід кровотечі був помітний і на обличчі Нестеренка. Очевидно, кровотеча була носовою. Придивившись пильніше, Ярослав зітхнув. Слідів удару на обличчі не було, єдина рана зяяла лише на потилиці кудлатої Федькової голови. Він сів поряд, безсило відкинувшись на стіну, і припалив цигарку. Дістав мобільний і набрав Галкіна.

– Слухаю, – почув заклопотаний голос майора.

– Пиши адресу, Вадиме.

– Кажи, – з голосу Ярослава Галкін зрозумів, що зайві запитання не потрібні.

Ярослав продиктував адресу.

– Висилай оперативну групу. Тут дещо трапилося і… одним словом, це стосується нашої з тобою справи.

– Я потрібен?

– Навряд. Скажи лишень своїм спецам, що десь у кутку має лежати «макар» з глушником. Нехай пальці не замацають. Решту розповім пізніше. Зараз маю вшиватися.

З під'їзду долинуло клацання дверей ліфта, переляканий шепіт Федькової сусідки і швидкі кроки. За хвилину до кімнати зайшла жінка у світло-зеленому лікарському вбранні у супроводі молодика в білому халаті. Молодик одразу ж застиг, злякано оглядаючи розбитий ущент інтер'єр кімнати.

У руках стискав прямокутну металеву валізку з медикаментами.

Лікарка, миттєво оцінивши ситуацію, швидко стала навколішки біля Нестеренка і заходилася його оглядати.

– Ви були тут весь час? – запитала вона в Ярослава, не відриваючи погляду від пораненого.

– Не зовсім. Здається, закрита черепно-мозкова, більше я нічого не помітив.

– Розчин підготуй! – це вже до молодика, котрий усе ще не міг оговтатися. – П'ятдесят кубиків.

З передпокою долинули стишені голоси, Ярослав помітив кілька голів, котрі, ризикуючи пошкодити свої шиї, намагалися оцінити жадібними до страшної сенсації очима те, що діялося в кімнаті.

– Потрібні ноші, – коротко мовила лікарка.

Ярослав поглянув на годинник. Невдовзі з'явиться оперативна група. Зустрічатися з ними зараз – це означало втрачати дорогоцінний час.

– На жаль, не маю можливості допомогти вам, – Ярослав зняв із себе зіпсований піджак і, закинувши його на передпліччя, подався до виходу. – Але, судячи з усього, скрути в помічниках ви не відчуєте.

Таксист підозріливо подивився на подряпану фізію Ярослава, пляму крові на його сорочці навпроти грудей і роздерті джинси. Але, як водиться, запитав лише адресу. Ярослав невесело посміхнувся. Якщо незабаром серед таксистів Львова про нього почнуть ходити легенди, дивуватися не буде жодного сенсу. Він назвав адресу, попередивши:

– Там десять хвилин зачекаєш, потім поїдемо до аеропорту.

Таксист помітно пожвавішав.

– Як пан скаже. Хоч на край світу.

– Спочатку перевдягнусь.

Розділ 10

У приміщенні аеровокзалу Ярославу деякий час довелося провештатись службовими кабінетами і кілька разів звабливо посміхнутися гладкій дамі бальзаківського віку в кабінеті з допотопним комп'ютером, фікусом біля вікна і постером Алли Пугачової на стінці. Відчувши натхнення, гідне Остапа Бендера, він розпочав розмову про вкрай незадовільний стан пожежних гідрантів, вогнегасників і відсутність схем для евакуації під час пожежі у приміщенні. Врешті зміг-таки пробитися до відповідного офісу, де йому повідомили, що потрібний йому рейс обслуговував екіпаж пілота першого класу Матковського.

– Дівчино, люба! – заблагав Ярослав. – Скажіть, як мені зустріти когось з екіпажу шановного пана Матковського, і я погоджуся покласти свій паспорт поряд із вашим у РАГСі.

– Насправді?! – підіграла смішлива дівчина за конторкою. – Ви мене не обманете?

– Я? Нізащо! Хоча… ні, вас – нізащо!

– Заспокоїли…

Цієї миті двері розчинилися і, кинувши на Ярослава недбалий погляд, до кімнати зайшла струнка дівчина років двадцяти п'яти, зодягнута в уніформу стюардеси – коротка спідничка, білосніжна сорочка, досить глибоко розкрита на грудях, і франтувата оксамитова пілотка.

– Привіт, Софійко! – дзвінким голосом звернулася вона до Ярославової співрозмовниці. – Я вже вільна. Підемо кудись увечері?

– Навіть не знаю, мене ось тут сватають. Ще й у такий екзотичний спосіб. – Вона насмішкувато поглянула на Ярослава. – Вам посміхається фортуна, донжуане. Можете познайомитися з найкращою бортпровідницею Олександра Вікторовича Матковського.

Ярослав галантно вклонився і подав для привітання руку.

– Дозвольте відрекомендуватися, небесна дівчино: Ярослав Савицький.

– Дуже приємно, – знизала плечима дівчина. – Оксана Немирич. Залицяльників не потребую.

Ярослав одягнув на обличчя діловий вираз.

– Отже, наші інтереси співпадають. Моє серце вже дві хвилини належить вашій подрузі. Тож дозвольте поставити вам кілька запитань у якості детектива, котрий веде розслідування вбивства.

Оксана відразу заховала посмішку.

– Не розумію, але яке вбивство?

– Звичайне. Ви не хвилюйтеся, до вас воно не має жодного стосунку. Але, можливо, ви допоможете мені. Я бачив тут поряд невеличку кав'ярню, давайте пройдемо туди і порозмовляємо за чашкою ароматної кави.

– Добре, – погодилася дівчина. Її кокетливо-зверхній настрій немов випарувався після почутого слова «вбивство». – Ви з міліції?

– Ні.

– Журналіст?

– Теж не вгадали.

– Хто ж тоді?

– Простий український приватний детектив.

– А хіба ви буваєте не лише в детективних романах? – ніяково посміхнулася бортпровідниця.

– Як бачите. І зовсім недавно мені вже ставили таке запитання. Точнісінько така ж чарівна дівчина, як ви.

Оксана прочинила двері й повернулася до господарки кабінету:

– Я не прощаюся, Софійко!

– До вечора, – почула у відповідь.

У кафе аеропорту цієї години було зовсім мало відвідувачів. Ярослав запопадливо відсунув стілець біля столика в кутку, запрошуючи Оксану сісти, а сам попрямував до сонного бармена з краваткою-метеликом під неголеним підборіддям. Той, кинувши на відвідувачів оцінюючий погляд, продовжував неквапно протирати серветкою склянки. Ярослав замовив каву і повернувся за стіл.

– Я замовив лише каву, – раптом схаменувся він, ледве присівши. – Може, ви голодні? Я накажу принести дещо попоїсти…

– Не варто, – обірвала його дівчина. – Я не голодна, а пити алкогольні напої ще зарано. Отже, кава – це саме те, що потрібно. Крім того, ми тут не для вечері. Отже, що ви хотіли дізнатися?

Ярослав дістав цигарки і, запитавши дозволу у співбесідниці, припалив.

– Скажіть, Оксано, – запитав він згодом, – ви обслуговували рейс із Варшави минулого вівторка?

– Так.

– Дуже добре. Пригадайте, під час польоту не сталося нічого, що було б не схоже на звичайний перебіг подій? Чогось такого, що запам'яталося вам?

Вона задумливо знизала плечима.

– Здається, ні. Все за графіком. Від Варшави летіти недовго, крім того, зараз пасажирів зовсім мало. Багато хто подорожує наземним транспортом, так дешевше.

– Отже, пасажирів було мало?

– Так. Сімнадцять чоловік. Я добре пам'ятаю. Нерентабельний рейс. Якби не пошта, його б скасували вже давно.

– Пошта?

– Так, ми перевозимо пошту. З цього більші збори, аніж із пасажирських перевезень. Цивільна авіація переживає зараз далеко не найкращі свої часи.

Тихою ходою наблизився бармен. Вправно розставивши перед відвідувачами філіжанки з кавою і вазочки з цукром та вершками, він повернувся за стійку.

– Дивно. Я чомусь завжди вважав, що авіація – це… ну, одним словом, як у фільмі «Екіпаж».

Оксана розсміялася.

– Ви ще «Міміно» згадайте.

– А що? Чудовий фільм! І все ж повернімося до нашої розмови. Отже, людей було мало. Тобто ви мали добре запам'ятати всіх?

– Мабуть.

Ярослав дістав із портмоне світлини, передані Барбарою.

– Ось, погляньте. Ви бачили цих людей того дня?

Вона взяла фото в руки, придивилася.

– Так, звичайно. Євген, Антон і Павло.

– Ви знайомі? – прийшла черга дивуватися Ярославу.

– Не більше, аніж з вами, – посміхнулася Оксана. – Просто наші чоловіки, подорожуючи без жіночого товариства, вважають за необхідне залицятися до стюардес. Деколи навіть дуже нав'язливо. Але ці хлопці не були надто нав'язливими. Просто веселі й безтурботні молоді люди. А що трапилося? Це стосується когось із них?

– Як вони поводилися? – пустив Ярослав її запитання повз вуха.

– Так, як я й казала – веселі й безтурботні хлопці. Антон і Павло були дещо напідпитку, але поводилися цілком пристойно. Анекдоти розповідали.

– А Євген?

– Що Євген?

– Ви сказали, що тільки Антон і Павло були напідпитку. Ви впевнені, що Євген був тверезим?

– Думаю, так. Хлопці весь час підсміювалися з нього, мовляв, дружина приворожила, тому пропав для колективу пан Бондаренко. Ще якісь жарти на зразок того, я вже й не пам'ятаю. Скажіть, що сталося?

– Заждіть, я все розповім. Скажіть краще спочатку, чи не чули ви від них якихось розмов про справи, про гроші, про якісь проблеми?

Оксана замислилася.

– Ні, – мовила нарешті. – Нічого такого. Так, компліменти й порожні балачки. Та й, повторюю, летіти тут зовсім недовго.

За вікном кафе зупинилася блискуча чорна «Тойота». Крізь опущені через спеку вікна Ярослав помітив невисокого чоловіка років сорока в білій форменій сорочці пілота.

Чоловік неквапно дістав із нагрудної кишені мобілку й натиснув кілька кнопок. За мить у сумочці Оксани запищав телефон. Вона посміхнулася, помахала рукою чоловікові в машині й дістала слухавку.

– Так, Олександре Вікторовичу! Дякую, звичайно. Так, я за хвилину буду вільна. Так, так… Добре.

Вона відімкнулася і поклала телефон на місце.

– Наш командир. Пропонує підвезти. Ви не проти?

– Як чоловік, я, звичайно, проти. Але що вдієш? Життя часом жорстоке з нами. Доведеться берегти вірність Софійці.

Оксана не сприйняла жарт.

– Ви обіцяли сказати, що з ним трапилося.

Ярослав допив каву й відставив чашку.

– З ним, Оксано, трапилося погане. Його… Стоп! Ви запитали «з ним», кого ви маєте на увазі?

– Цього чорнявого хлопчину. Євгена.

– Чому саме Євгена? – Ярослав відчув, як нерви в нього напружилися від передчуття чогось сенсаційного. Передчуття не ошукало.

– Тому, що Антона і Павла я бачила вчора. Вони летіли зворотним рейсом до Варшави. Євгена з ними не було. І вчора вони не жартували, були похмурими й мовчазними.

Ярослав зробив над собою зусилля, намагаючись виглядати спокійним.

– Ви нічого не переплутали? Це точно були вони?

– Можете не сумніватися, пам'ять на обличчя в мене добра. Це були ті самі хлопці.

– Так, – Ярослав зібрався з думками. – Ви допомогли мені, Оксано. Дуже сильно допомогли. Що ж до Євгена… Його вбили. I я саме займаюся тим, що намагаюсь притягти вбивцю до відповідальності.

Оксана спохмурніла.

– Такий милий хлопчина. Як шкода.

– Так, шкода.

Вона зітхнула.

– Все, я маю йти. Вас підвезти ближче до центру?

– Що?.. А, дякую, не потрібно. У мене, здається, з'явилися тут ще деякі справи.

За годину, познайомившись із кількома досить суворими чиновниками «Wizz Air» (компанії, яка здійснювала авіаперевезення), втративши добрячу порцію красномовності й кількадесят доларів, Ярослав крокував до зупинки маршрутного таксі. На руках мав повний список пасажирів того самого рейсу, на якому, за твердженням стюардеси Оксани, летіли до Варшави Антон Сердюк і Павло Мостовий. Зазначених імен у списку не було.

Розділ 11

Галкін сидів у кабінеті сам, заклавши за вухо невеличку викрутку і надавши обличчю діловито-заклопотаного вигляду. Перед ним, зайнявши увесь простір потертого письмового столу, лежала догори ногами друкарська машинка. Поряд з нею, примушуючи непокоїтися за долю приладу, знаходилися плоскогубці й замашний молоток.

– Кляті німці, – бурчав Галкін. – Це ж треба так зробити машинку, щоб вона ось уже шість десятків літ служила й уперто не хотіла ламатися без надії на воскресіння! Її ще за Брежнєва потрібно було б замінити, але зась! Будьте люб'язні, Вадиме Олексійовичу, дровенят підкинути, пари підняти, і вона ще нашим онукам послужить. Он уже й у ВБНОНі[2] два комп'ютери в кабінетах. А мені знову колупайся в череві цього чуда європейської друкарської справи.

Він зітхнув і завченим рухом крапнув у механізм мастила з жовтуватої пластмасової маслянки.

– Радий тебе бачити, Ярику. Маємо про що поговорити.

Ярослав подав руку для привітання і сів на стілець навпроти. Галкін прибрав зі столу інструмент, перевернув з голови на ноги друкарську машинку й заходився міняти стрічку. За хвилину вклав до машинки аркуш паперу й заходився клацати клавішами. Прилад, заповнивши приміщення гучним клацанням, потягнув каретку зліва направо, залишаючи на аркуші рівний рядок літер.

– От і все, – підбив підсумок Галкін. – Я не Нострадамус, Ярику, але повір моєму слову – нас не буде, а вона й тоді тут стоятиме.

– Не сперечаюся.

– Добре, – Галкін посунув прилад у куток столу і поглянув на Ярослава. – 3 Федьком майже все в порядку. Струс мозку, тріщина черепа і перелом двох ребер. Стан середньої важкості, але видужає. Краще розкажи мені, що там сталося.

Ярослав коротко, але вичерпно розповів про дзвінок до Федька, його відвідини і бійку з лисим.

– Цікаво, – Галкін забарабанив пальцями по столу. – Дуже цікаво. Кому твій очкастий зброєносець міг перейти дорогу? Може, якісь минулі справи?

– Навряд, – похитав головою Ярослав. – Я кілька місяців був у Польщі, тобі це відомо. Федько за цей час не брав участі в жодній з моїх справ. – Тут інше.

– Що ж саме?

– Я прохав його покопати в Інтернеті інфу про наших постраждалих і всі їхні можливі зв'язки. Цим він і займався. А за кілька хвилин до відвідин того самого громили він сказав мені по телефону, що хтось вчинив на його IP-адресу досить потужну вірусну атаку. Думаю, він щось накопав. Лисий, як я помітив, значно більше уваги приділяв знищенню Федькового комп'ютера, аніж мене. Потрібно знайти лисого, у нього є відповіді на наші запитання. На його пістолеті були відбитки пальців?

– Жодних. Руків'я і спусковий гачок обмотано ізоляційною стрічкою. Він професіонал.

– Шкода.

– А що в аеропорту? – запитав Галкін.

Ярослав широко посміхнувся.

– Ну, бачу, бачу – натрапив на слід. Розповідай.

– Зажди. Люблю робити людям приємні сюрпризи. А скажи мені насамперед, друже майоре, що з гільзою, яку я знайшов на місці згорілого авто?

– Сюрпризи, кажеш? – Галкін посміхнувся, у свою чергу. – Що ж, сюрпризи є й у мене.

І він заходився розповідати. Відбитки пальців на гільзі дійсно були. І належали вони… Павлу Мостовому. Так, саме йому. Гільза, як і куля, знайдена в голові Бондаренка, належала набою до пістолета ТТ, у базі даних цей ствол не значився, тож дотепер був чистим. Але це не найголовніше. Піднявши архіви, Галкіну вдалося дізнатися багато цікавого про всю трійцю – Євгена, Антона і Павла.

– Готовий вислухати одну давню й не дуже веселу історію? – загадково поглянув Галкін на Ярослава.

– Не просто готовий. Я вже їм тебе очима.

– Ну то слухай. А розпочалася наша казка того самого дня, коли серед золотого жовтня 1991 року поголили в солдати трьох давніх друзів – Антона Сердюка, Павла Мостового і Євгена Бондаренка. Як так сталося, що друзі дитинства змогли не розлучатися під час військової служби й служити в одній частині і навіть в одній роті, залишимо на їхній совісті. Тим паче, що для нас це не важливо. Хіба як свідчення того, що дружба в них була досить міцною. Час під гвинтівкою пролетів швидко, і ось уже наші добрі молодці повернулися до рідних домівок. Повернутися вони повернулися, але застали тут зовсім не ту державу, з якої йшли до війська, зовсім не те суспільство, у якому зростали й закінчили школу. Все змінилося. Прийшла пора дикого капіталізму й шкіряних курток. А з огляду на те, що фізичною силою і надмірними амбіціями Бог не обділив наших героїв, вирішили вони розпочати кар'єру де? Правильно, у кримінальних колах. Це були перші, несміливі спроби стати на крило цілої плеяди жовторотих пташенят, котрі пізніше, пройшовши жорсткий відбір, мали стати хижими грифами кримінального бізнесу. І наші знайомі з головою занурилися в пісню зелених купюр, стрілок, блатних справ і п'янкої атмосфери прокурених кабаків. Але, як то кажуть, недовго музика лунала. Під відомих авторитетів хлоп'ята йти не хотіли, уявивши себе такими ось робінгудами нової хвилі, й почали власний бізнес. Не надто прибутковий, але досить перспективний – почали «кришувати» кілька барів на околицях міста, заодно набравши туди бригади трудівниць інтимного фронту, простіше – повій. Млява торгівля легкими наркотиками, ну, звичний набір. Довго квітнути їм не дали – після того як наші фігуранти відмовилися відстібати «долю малу» до злодійської каси, їх швидко й гарно прибрали. Для цього хтось побив одну з їхніх фей, а та, у свою чергу, написала заяву, що це зробили Бондаренко, Мостовий і Сердюк. Далі під час обшуку знайшли в когось із них анашу і таке інше. Одним словом, потрібно було сідати. І тут Бондаренко взяв усю провину на себе. Він відсидів чотири роки й вийшов десь так у 1997 році. За цей час Мостовий і Сердюк помітно піднялися й перемістили частину свого бізнесу до Польщі. Ганяли машини, підробляли документи, ще якісь темні справи. Судячи з усього, з Бондаренком у них вийшов розлад. Принаймні Бондаренко на досить великий час випав з поля зору львівської міліції. Подейкують, що був у Польщі на заробітках – працював охоронцем у якомусь фешенебельному ресторані. Напевне, там і познайомився з твоєю мільйонеркою. Такі ось справи. Можемо, базуючись на цих фактах, відпрацювати кілька версій убивства. По-перше, їх могли вбити колишні суперники по кримінальному бізнесу, по-друге, вони могли перейти комусь дорогу вже тепер, маючи схильність до швидкого й незаконного заробляння грошей, а також незалежний характер. Звичайно, відбитки пальців Мостового на гільзі дещо плутають карти, але при бажанні можна знайти пояснення тому, звідки вони взялися. А по-третє…

– А по-третє, Євгена Бондаренка могли спровадити до кращого світу Сердюк із Мостовим, маючи якісь невирішені суперечки у колишніх або нинішніх справах. Ми, Вадиме, наблизилися до мого сюрпризу.

– Ну, давай, розповідай, що маєш.

Ярослав двома словами виклав те, про що йому оповіла стюардеса Оксана.

– Овва! – тільки й знайшовся Галкін. – А це вже не просто цікаво! Схоже, твій давній товариш звільнився від потенційного «глухаря»! Вона не могла помилитися?

– Навряд, – Ярослав дістав дбайливо згорнутий аркуш жовтуватого факсимільного паперу з роздруківкою пасажирів учорашнього рейсу на Варшаву. – Але вони летіли не під своїми іменами, ось.

Галкін швидко переглянув список.

– Двадцять три чоловіка, з них дев'ять жінок. Залишається чотирнадцять.

Ярослав пригадав слова бомжа Гришки, почуті, коли вів з ним бесіду після вибуху гранати на місці вбивства двох невідомих.

– Мені від початку щось спокою не давало. Твій «секретос агентос» описав гренадерів з Личаківки надто вже схожими на Мостового і Сердюка. Таких збігів не буває. Якщо додамо відбитки пальців Мостового на гільзі з місця злочину, все збігається. І мені підказує інтуїція, Вадиме, що серед безпритульних громадян міста Львова нещодавно зникли двоє осіб. Маєш два майже розкритих убивства.

– Не мала баба клопоту… Добре, з цими двома пізніше. Зараз потрібно займатися Сердюком і Мостовим.

Галкін запалив цигарку і кілька хвилин помовчав.

– Слухай, я підготую офіційний запит, а ти… Як щодо перспективи відвідати Варшаву?

Ярослав знизав плечима.

– Саме цим я й збирався зайнятися. Лишень закінчу ще одну невеличку справу у Львові. Мені потрібна адреса родичів Бондаренка.

– Адресу дам. На коли в тебе квиток?

Ярославу залишилося тільки посміхнутися.

– Квиток завтра на ранок. Звідки ти знаєш, що я його купував?

– Я знаю тебе, Ярику. Цього цілком достатньо. Привіт від мене Маріушу.

Розділ 12

Наблизившись до дверей квартири, адресу якої отримав від Галкіна, Ярослав кілька хвилин постояв у нерішучості. Розмови, подібні до тієї, яка мала зараз відбутися, ніколи йому не подобалися. Не було й нагальної потреби приходити сюди, адже після відвідин аеропорту справа, здається, зрушила з місця і сліди вели в Польщу. Ярослав натиснув кнопку дзвінка.

За хвилину двері відчинилися. На порозі, запитливо поглядаючи на Ярослава, стояла літня жінка в чорній жалобній хустині.

– Доброго дня, – мовив Ярослав. – Я телефонував до вас.

Жінка хитнула головою.

– Я зрозуміла. Проходьте.

Ярослав, слідом за господинею перетнувши невеличкий напівтемний коридор, пройшов до кімнати, увесь інтер'єр якої становили два крісла, невеличкий столик і телевізор у кутку. Була в інтер'єрі кімнати ще одна цікава деталь – одна з її стін була повністю закрита стелажем, на якому розташувалися десять просторих тераріумів. Прозорі скляні призми, підсвічені зсередини лампами денного світла, приковували до себе погляд незвичними нутрощами. Схоже, там утримувалися павуки. Господиня, а нею була, без сумніву, мати вбитого Євгена Бондаренка, прослідкувала за поглядом гостя.

– Мої друзі, – мовила вона. – Не лякайтесь, усі тераріуми надійно зачинені.

Ярослав примусив себе відірвати погляд від стелажа й поглянув на господиню.

– Ганна Юріївна? – запитав він.

– Це я, ви не помилилися.

– Вибачте мені за візит, я розумію ваш стан і щиро співчуваю біді, яка впала на вас. Чи не могли б ви дати мені кілька відповідей на питання, що стосуються справи?

Жінка знизала плечима.

– У мене були міліціонери, я все розповіла, навряд чи ви почуєте щось нове. Присядьте, коли вже прийшли, я приготую каву. Після цього відповім на ваші запитання.

Ярослав не зміг побороти цікавість.

– З вашого дозволу я ближче погляну на тераріуми.

– Як забажаєте. Тільки не відчиняйте їх ні в якому разі, серед павуків є смертельно небезпечні.

– Це було б понад мої сили. Я просто погляну.

Ганна Юріївна лише кивнула головою і вирушила до кухні.

На відміну від тераріумів з амфібіями й рептиліями, бачених Ярославом колись у зоологічному музеї, ті, які були перед ним зараз, не мали великої кількості рослинності. Натомість імітували то пустелю з золотим піском і камінням на дні, то вологий тропічний ліс із кількома чахлими пальмами в горщиках або й просто порожній простір із кількома сухими гілками й великою кількістю павутиння. За склом знаходилися, мабуть, кілька сотень різноманітних представників павучого племені. Великі й малі, блискучі й кошлаті, вони повзали краєвидами свого невеличкого світу. Діловито плели тенета з павутиння або й просто сиділи, завмерши в кутку, і слідкували за кожним рухом Ярослава, готові кинутися і вп'ястися в нього своїми отруйними щелепами. Ярослав зупинився біля найбільшого з павуків – великого кошлатого створіння, котре сиділо на великому корчі й уважно дивилося на нього. Його темно-коричнева щетина, довгі лапи й тіло, розмірами з пачку цигарок, примушували мимоволі здригнутися, уявляючи, як таке «щастя» доторкнеться до тіла або, не дай Бог, укусить. Зробивши над собою зусилля, Ярослав легенько постукав нігтем по склу тераріума. Павук ледь помітно здригнувся, але залишився сидіти на місці. Ярослав відійшов від тераріумів і сів у крісло, піймавши себе на тому, що йому важко примусити себе повернутися до них спиною.

За хвилину повернулася Ганна Юріївна, несучи перед собою тацю з кавовими чашками й вазочками. Обережно поставила все на столик.

– Те страховисько, яке вас налякало, не найнебезпечніше з моєї колекції. Це звичайний птахоїд. Дуже миле та лагідне створіння. Не завжди те, що видається нам загрозливим, є таким насправді, як і навпаки. Погодьтеся зі мною, – мовила вона.

– Цілком погоджуюсь.

Ганна Юріївна жестом запросила Ярослава повернутися до тераріумів.

– Бачите, він велетенський, як для павучого царства, він загрозливий і небезпечний на вигляд. Але його можна навіть узяти до рук, і він не зашкодить вам. Хіба при необережному поводженні викличе своїми щетинками свербіння на шкірі. Справжня небезпека – так звані «сірі кардинали» – мають зовсім не такий загрозливий вигляд. Наприклад, ось цей, – жінка вказала крізь скло на обліплений павутинням уламок дерева, на якому повзали кілька зовсім крихітних павучків, розміром не більш як два-три міліметри, буруватого кольору, з довгими, гострими ніжками. – Знайомтеся, справжня гроза жителів Середнього Заходу США – бурий самітник, або Loxosceles reclusa. У Європі зустрічається в Середземномор'ї. Укус самітника смертельно небезпечний, а його отрута в сотні разів токсичніша за отруту королівської кобри. Якщо людині, котру вкусив цей крихітний павучок, і вдасться одужати, на згадку вона матиме відмітку до кінця життя – рани на місці укусу бурого самітника не гояться.

Очевидно, на обличчі Ярослава стала помітною бридлива гримаса, тому що господиня, поглянувши на нього, зітхнула.

– Як ми обоє можемо бачити, серед людей є більше бридкого та потворного, аніж серед цих створінь, – вона помовчала мить, після чого вказала на інший тераріум. – А ось цей, напевне, вам знайомий. Latrodectus mactans.

– На жаль, не чув, – знизав плечима Ярослав.

– А назву Чорна вдова?

– Це вона і є?

– Саме так.

Ярослав пильніше придивився до лискучого, чорного як вугілля тільця, розміром трохи більшим за ягоду вишні, з яскравою червоною плямою у формі черепа на черевці. На відміну від птахоїда, вигляд цього павука не відштовхував, навпаки, вабив до себе погляд, примушуючи розглядати його з повагою і прихованим острахом.

– Я чув, вони їдять своїх самців після спарювання, це правда?

– Така дивна особливість спостерігається в багатьох видів павуків. Чорна вдова – одна з найвідоміших. Але годі вас лякати, кава стигне, – Ганна Юрїївна сіла в крісло і взяла до рук свою чашечку.

– Пригощайтеся.

Ярослав підсунув до себе чашку і почав розмішувати темний густий напій.

– Ви, напевне, здивовані?

– Чим, прошу? – не зрозумів Ярослав.

Господиня знизала плечима.

– Моєю поведінкою. Вона не схожа на поведінку матері, котра щойно поховала єдиного сина. Мені відомо це. Але, на жаль, мої врівноваженість і спокій – то лише маска, покрив, під яким я змушена утримувати свою розпуку. Тому, що так мені легше. Люди дивуються, он і Софійка, сестра Євгена, просить, щоб я поплакала. Не можу… – Ганна Юрїївна зітхнула. – Про що ви хотіли дізнатися?

– Власне, у мене одне питання: розкажіть мені про Мостового і Сердюка. Про їхні відносини з вашим сином… ну, взагалі про все.

– Мені ніколи не подобалися їхні стосунки, і я завжди казала Євгенові, що приятелювання з цими бандитами ні до чого доброго не приведе. Але хто нас, батьків, слухає? У нього, бачите, своє життя.

Ярослав надпив каву, завваживши, що напій був приготований зі знанням справи.

– Ви назвали їх бандитами. Вам відомо, чим займалися ці хлопці останнім часом?

– Звичайно, ні. У мене на кафедрі багато роботи з моїми павуками, я не маю часу перейматися їхніми брудними справами. А бандитами вони були ще з дитячого віку. Підстрелити з рогатки горобця або розбити скло – це до них. Курили у дворі за голубником, у нас там завжди кущі росли. А потім і вино попивали. Вони виросли на моїх очах, я знаю, про що говорю. Наш дільничний, покійний Гнат Миколайович, не мав більшого головного болю, аніж цих двоє гульвіс. Коли Євген з ними злигався, у мене була справжня депресія. Врешті, він і до в'язниці потрапив завдяки їм. Вам, напевне, це відомо.

– Так, відомо. Скажіть, може, Євген розповідав вам, які спільні справи він мав із Мостовим і Сердюком у Польщі? Можливо, якісь окремі деталі, натяки?

Ганна Юрїївна на мить замислилася.

– Навряд чи зможу допомогти вам. У нас із Євгеном була мовчазна домовленість оминати розмови про цих людей.

– Можливо, про щось розповідала Барбара?

Господиня пхикнула.

– Ця пані взагалі зі мною завжди була надзвичайно стримана. Зазвичай, окрім слів привітання або прощання, не наважувалась мовити жодного, за що я їй надзвичайно вдячна. Сволота! Вибачте, молодий чоловіче, але, пригадуючи цю людину, я фізично не можу дотримуватися мови, гідної інтелігентної людини!

– Ви не дуже любите Красовську?

– І ніколи не приховувала цього від неї. Вона, яка лише на дванадцять років молодша за мене, оплутала мого хлопчика, за що ж мені любити її?

– Але Євген, здається, кохав її?

– Він мене ніколи не слухав. Що з того вийшло, ви можете бачити. Ця ляшка вбивалася так, ніби вона має піти слідом за моїм хлопчиком в одну яму. Але я не здивуюсь, якщо наступного дня в її номері вже сидів черговий молодик.

Ярослав згадав, що наступного дня після виявлення Євгенового тіла в номері Красовської сидів саме він, обговорюючи можливість продовження слідства. Врешті, він не брався судити Ганну Юріївну за різкі висловлювання на адресу невістки. Він міг лише дивуватися мужності цієї маленької худорлявої жінки.

Опинившись на вулиці, Ярослав припалив цигарку і покрокував у бік трамвайної зупинки, проминувши неподалік від під'їзду пофарбовану блакитною фарбою будівлю голубника, яка стояла серед високих кущів. Очевидно, колись саме там Євген Бондаренко пробував палити свої перші цигарки, перебуваючи в компанії своїх майбутніх убивць.

Розділ 13

Варшава зустріла Ярослава широкими проспектами, естакадами шляхопроводів і потоками транспорту, дещо пригнічуючи після багатьох годин подорожі живописними сільськими пейзажами. Автобус деякий час долав затори, після чого швидко пробіг широким майданом перед вокзалом і зупинився, зітхнувши пневматикою гальм, біля перону. Ярослав підхопив валізу і подався до виходу, поспішаючи до стоянки таксі. Часу було обмаль, адже він хотів використати вечір не лише на облаштування в готелі, а й на зустріч із Маріушем. Той, посилаючись на зайнятість, усе ж обіцяв знайти вільну годину для зустрічі з давнім приятелем, а Ярослав знав напевне: якщо Маріуш говорить про зайнятість, це не просто намагання набити собі ціну. Він справді зайнятий важливими справами – пост заступника начальника поліції найбільшого з мікрорайонів польської столиці забирав багато часу. Ще Ярослав знав, що окрім Маріуша йому ніхто не допоможе у такій справі, з якою він прибув до Варшави.

Пройшовши скляною галереєю, що вела до приміщення вокзалу, Ярослав став на сходинку ескалатора, який швидко помчав його вгору, туди, де були розташовані виходи до міста. Несподівано почув позаду себе знайомий голос:

– А ви, Ярославе Савицький, не менш непосидючі, ніж я!

Повернувшись, побачив поряд із собою усміхнену дівчину, ту саму, з якою нещодавно подорожував із Польщі до Львова.

– Не впізнали мене?

Ярослав посміхнувся у відповідь.

– Я міг би радше забути власну адресу, аніж ваші чарівні очі, моя співчутлива супутнице. На жаль, ви не повідомили минулого разу вашого прізвища, але ім'я пам'ятаю чудово. Ви – пані Наталія.

– Розумію, Джеймс Бонд повинен мати добру пам'ять. Інакше який же він Джеймс Бонд! Мені немає чого приховувати. Дозвольте відрекомендуватися: Наталія Кондратюк.

Ярослав пустив повз вуха її доброзичливу шпильку.

– Ще раз дуже приємно. Ви приїхали чи від'їжджаєте?

– На жаль, півгодини тому приїхала і маю попереду кілька тижнів відрядження. Цього разу відпочинок виявився надзвичайно коротким. Втім, бачу, як і у вас.

– Що вдієш, – удавано зітхнув Ярослав.

Ескалатор виніс їх на верхній поверх будівлі вокзалу, звідки можна було потрапити до виходу і стоянки таксі. Ярослав поквапом поглянув на годинник, що не сховалося від Наталі.

– Поспішаєте?

– Чесно кажучи, так. У мене зустріч. Але до вас маю пропозицію.

– Яку?

– Ви залишите мені номер свого телефону, а я, звільнившись, запрошу вас на чашку кави і, користуючись нагодою, спробую довести, що я ніякий не Джеймс Бонд, а звичайний чоловік.

Наталка кокетливо примружилась.

– А пан Савицький не надто швидкий?

– Можливо. Але до надто рішучих дій мене примушує ваша магічна посмішка, так що вибачте ошелешеному чоловікові його нахабність. Лише страх удруге доручити нашу наступну зустріч його величності випадку керує мною.

Наталя засміялась.

– За словом у кишеню наш пан Савицький точно не полізе. Пишіть.

Ярослав швидко дістав з кишені мобільний і занотував продиктований номер.

– Мушу бігти шукати таксі, вас підкинути?

– Не потрібно, – замотала голівкою Наталя. – Мене мають зустріти. Чомусь затримуються, але то пусте. Проведу кілька хвилин за розгляданням жіночого журналу.

Таксі, вирушивши від вокзалу, одразу ж потрапило в затор, і поляк-водій, невисокий на зріст чоловік із пухкими щоками, високими залисинами і хитруватими очима, весь час щось бурчав собі під ніс. Іноді визирав у відчинене вікно, аби, поцокавши язиком, кинути колегам по нещастю щось на зразок: «Гоп-цоп, курче, кай ти єдєшь, но?!». Нарешті спекотні проспекти залишилися позаду і подряпана «Шкода» зупинилась поблизу невеличкого скверика, де в затінку високих осик заховалися кілька бістро. Ярослав розрахувався з водієм і швидким кроком попрямував до охайних столиків за низенькою кованою огорожею, що відмежувала бістро від решти скверу. Ще здалеку помітив Маріуша. Той сидів за крайнім столиком зі склянкою помаранчевого соку, перегортаючи якісь папери.

– Вітаю, Ярику! – він, здавалося, щиро зрадів старому товаришеві, з яким досить довгий час співпрацював раніше, перебуваючи на посаді слідчого. На великий жаль Маріуша, не тільки представники українського криміналітету намагалися заховатися в Польщі, а й польські шахраї, бандити і злодії полюбляли розтанути серед просторів України, тож дружні послуги від Ярослава не раз допомагали Маріушу уникнути прочуханки по службовій лінії. А той, будучи людиною честі, послуг не забував.

– Радий тебе бачити! – Ярослав простягнув для привітання руку. Маріуш піднявся зі зручного стільця, на якому сидів, потиснув руку Ярослава і запрошуючим жестом указав на стілець навпроти.

– Одразу хочу попередити: часу в мене трохи менше години, потім маю зустріч, від якої не можу відмовитися. Але маю надію, ми встигнемо вирішити всі нагальні питання. Увечері ж чекаємо тебе в гості. Заперечення не приймаються.

Ярослав сів на вказане місце, відкрив свою валізку і дістав з неї блокнот.

– Не заперечую. Я не забув про обіцянку яку дав Кшиштофу.

– Він буде щасливий, – на мить посміхнувся Маріуш. Його тринадцятирічний син Кшиштоф колекціонував фотографії старовинних фортець і замків, тож Ярослав, багато подорожуючи Україною, допомагав йому поповнити колекцію такими знімками, які неможливо було знайти в Інтернеті, отже був для хлопця одним з найкращих друзів.

– Ну а поки що давай до справ, – Маріуш поманив офіціанта і вказав йому на Ярослава. – Чогось прохолодного цьому панові.

– Достатньо склянки мінералки, – вставив Ярослав.

– Склянку мінералки.

Офіціант хитнув головою і відійшов.

– Я перевірив надіслані тобою дані, Ярику. Ось адреси всіх чоловіків, котрі летіли рейсом, який тебе цікавить, – Маріуш кинув на стіл кілька аркушів білосніжного паперу у блискучому пластиковому файлі. – Усі чотирнадцять, як ти прохав.

Ярослав видобув аркуші з файлу і почав роздивлятися.

– Перші четверо – цілком порядні люди, – почав коментувати Маріуш, – вони знайомі або мені особисто, або людям, за яких я можу поручитися. Я позначив їхні імена зеленим маркером. Ще один не громадянин Польщі – він норвежець, і зараз його немає в межах Речі Посполитої. Решту – дев'ятьох чоловіків – я перевірити не встиг, тож мусиш зайнятися цим особисто. На твоє щастя, вони майже всі проживають у Варшаві, лише двоє – неподалік.

– Де саме?

– Млинарже, близько п'ятдесяти кілометрів на південь від Варшави.

– Мені відомо, де це. Хто саме ці люди з Млинарже?

Маріуш знизав плечима.

– Якісь Стефан Бєлаш і Рафал Богач. Досконально перевірити я не мав часу, але принаймні документи в них у порядку, адже вони пройшли огляд в аеропорту.

Ярослав дбайливо склав папери і поклав файл до валізи.

– Дякую, Маріуше. Ти навіть не підозрюєш, як мене виручив.

Маріуш лише змахнув рукою.

– Не варто подяки. Ми з тобою завжди допомагали один одному. Маю надію, допомагатимемо й надалі. Скажеш, що привело тебе, чи інформація закрита?

Ярослав припалив цигарку й випустив хмарку сизого диму.

– Тобі скажу. Тільки особисто. Схоже на те, що двоє з пасажирів нашого рейсу не ті люди, за яких себе видають.

– Серйозні хлоп'ята?

– Надто. За ними у Львові три трупи.

Маріуш хмикнув.

– Ти у своєму репертуарі. Приватний детектив, у моєму розумінні, – це людина з мікрофоном і потужною фотокамерою, яка чатує подружню вірність «грошових мішків». Але тільки не ти. Навіщо це тобі, Ярику, адже ти не гірше за мене знаєш – для тебе це небезпечніше, аніж для поліцейського, за яким стоїть держава?

– Довго оповідати, та й не знаю, якими словами. Мабуть, так за мене вирішили там, нагорі.

– Дати тобі на допомогу поліцейського? Ти ж беззбройний, як будеш боронитися в разі потреби?

Ярослав помотав головою.

– Дякую, Маріуше, але це зайве. Я не хочу світитися. Твої люди надійні, проте мені одному зручніше.

– Як знаєш. У будь-якому разі телефонуй мені, якщо виникнуть проблеми. Буду намагатися допомогти, чим зможу. Тільки, – Маріуш по-змовницьки посміхнувся, – пам'ятай, що ти не в Ічкерії і навіть не в Україні. В разі порушення закону з твого боку, тобі не зможу допомогти навіть я.

– Я був би поганим товаришем, якби почав уплутувати тебе в темні справи. Коли я відшукаю своїх друзів, звернуся до тебе з проханням простежити, які брудні сліди залишили вони в Польщі. Це єдине, що мені потрібно.

– Зробимо, – Маріуш узяв до рук склянку з соком. – Розповідай, як у тебе справи поза роботою, я маю ще кілька хвилин…

Розділ 14

Перша адреса, обрана Ярославом зі списку за те, що знаходилася зовсім неподалік від скверу, у якому він зустрічався з Маріушем, виявилась квартирою в досить непоказному п'ятиповерховому будинку, як дві краплі води схожому на ті сотні тисяч сивих бетонованих паралелепіпедів, що їх щедро розсіяла колись радянська влада просторами колишнього СРСР. Поміркувавши, Ярослав швидко пірнув у прохолоду напівтемного під'їзду. Вибіг сходами на третій поверх і відшукав поглядом потрібну квартиру. Коли натискав на кнопку дзвінка, ще не знав, про що розмовлятиме з господарем, але хвилюватися з цього приводу не доводилось. Щось спаде на думку.

Після того як пролунав дзвінок, у квартирі за дверима досить довго не було жодного звуку, але нарешті почулися кроки, і за мить, клацнувши, замок відчинився. Двері ледь відхилили, залишаючи на ланцюжку. З освітленого електричним світлом передпокою на Ярослава підозріло поглядав незнайомий чоловік років сорока п'яти. Ні на Мостового, ні на Сердюка він схожим не був.

– Чим зобов'язаний візиту? – запитав чоловік скоромовкою.

– Чемно перепрошую пана, – улесливо посміхнувся Ярослав, намагаючись викинути з вимови український акцент. – Мені потрібен пан Мачей Макаровський.

– З ким маю честь? – усе ще підозріло поглядав на прибульця господар помешкання.

– О, не хвилюйтеся, я лише скромний службовець авіакомпанії «Wizz Air», мене звуть Вацек Дилда. Мені потрібен пан Мачей Макаровський, який кілька днів тому, а саме вісімнадцятого червня, скористався послугами нашої авіакомпанії, мандруючи рейсом із Києва через Львів до Варшави.

– Мачей Макаровський – це я, – відрізав господар. – Чим зобов'язаний?

Ярослав замахав головою, чимдуж намагаючись дотримуватись жалюгідно-дурнуватого вигляду.

– О, мені надзвичайно приємно бачити пана! Справа у тому, що в мене виникли на службі деякі проблеми через неуважність вантажників нашої компанії. Повірте, мені вкрай прикро, і єдине, чого я бажаю, – якомога швидше виправити це недоречне становище. Ви бачите цю валізу? – Ярослав продемонстрував свою спортивну валізу, з якою не розлучався під час усіх своїх мандрівок.

– Звичайно, я її бачу. І що з того?

– Але… – Ярослав зобразив на обличчі розгубленість. – Адже це ваша валіза!

– Це не моя валіза, – посміхнувся співчутливою посмішкою Макаровський, – і я не розумію, навіщо ви ламаєте тут комедію, добродію. Я не настільки дурний, аби в мене можна було вициганити гроші безпосередньо на порозі власного дому.

Ярослав з виразом крайнього обурення приклав правицю до грудей.

– О що ви! Як можливо! Це лише моя робота!

– Виманювати гроші в довірливих людей?

– Повертати людям речі, загублені під час подорожі літаками нашої авіакомпанії!

Господар почав утрачати терпець.

– Я повторюю: це не моя валіза. І я не маю вільного часу, щоб правити з вами теревені. Прощавайте. – Він спробував зачинити двері, але Ярослав із благальним поглядом учепився в них ззовні.

– Ще одну лише мить! Одну коротку мить, благаю! Я не хочу проблем на службі!

Макаровський зітхнув:

– Лише одну мить, і я більше не хочу бачити вас, шановний!

Ярослав похапцем дістав із кишені блокнот і почав швидко в ньому щось шукати.

– Все кляті комп'ютери… – гаряче шепотів він, – коли я записував на звичайному папері, ніколи не виникало ніякої плутанини… А тепер – будь ласка! Є валіза, немає господаря. А досвід доводить: господар у неї обов'язково з'явиться. А разом із ним – догана від начальства! Прошу вас, пане Макаровський, покажіть ваш паспорт. Ви нічого не втрачаєте, а я буду впевнений, що це саме ви, а не інша людина. Будьте таким люб'язним!

Макаровський від несподіванки навіть засміявся.

– Більш дурнуватої ситуації не бачив у житті… Ну добре, я покажу вам паспорт, і забирайтеся!

– Благаю, це єдине, чого хочу від вас.

Макаровський зачинив двері, а за кілька секунд розчинив їх навстіж, із широкою посмішкою пхаючи під ніс Ярославові свій паспорт. Савицькому вистачило миті, щоб визначити – документ справжній і належить він саме Мачею Макаровському. З поклонами й вибаченнями він ретирувався.

За рогом будинку, впевнившись, що недавній співбесідник не може його бачити, Ярослав сів на лаву поблизу дитячого майданчика, запалив цигарку і з насолодою викреслив зі списку, переданого Маріушем, першого підозрюваного. Залишалося ще вісім. Поміркувавши, він вирішив їхати до готелю – на сьогодні, з огляду на десятигодинний переїзд зі Львова до Варшави, було досить. Ярослав кинув недопалок до невеличкої, яскраво пофарбованої сміттєвої урни і покрокував до трамвайної зупинки.

Трамвай постукував своїми важкими колесами на стиках рейок і віз Ярослава, минаючи варшавські пейзажі, близько сорока хвилин, після чого Савицький, закинувши за плечі свою валізу, ще близько двадцяти хвилин крутився вузькими вуличками Старого Мяста, радше за звичкою, аніж із необхідності, перевіряючи наявність можливого «хвоста». Нікого не помітивши, Ярослав сів у таксі на одній з численних стоянок і наказав водієві їхати до готелю «Аркадія», у якому зупинявся під час перебування у Варшаві кілька років тому і який сподобався йому тихою місциною та не надто знаттєлюбним персоналом.

Готель не змінився за ті роки, які Ярослав тут не був, – той самий охайно доглянутий фасад зі старовинної цегли, вимита червона бруківка й засаджена квітами клумба. У фойє тиша, лише шепіт кондиціонера і неголосний спів приймача десь з-за стійки. Потривожений дзвоном прилаштованого до дверей дзвіночка, назустріч Ярославу вийшов портьє в білій сорочці, червоному жилеті й червоній краватці-метелику. Поштиво схилився у вітанні.

– Радий вас бачити знову, пане Савицький, – вимовив він. – Давно до нас не заглядали.

Ярослав уважно придивився до молодика. За мить згадав його – минулого разу той обслуговував номери і запам'ятався віртуозним зароблянням чайових.

– Не намагайтеся пригадати. Ви бачили мене досить давно, тож не дивно, що могли забути. Натомість я не можу собі дозволити забути наших клієнтів. Така робота. Людині приємно, коли її згадують, і вона дає кращі чайові.

– У мене схожа робота, Мареку, тож я тебе добре пам'ятаю. Вітаю тебе. З приводу чайових можеш не хвилюватися, якщо виконаєш кілька простих вимог.

– Звичайно. Кімната на одну особу в кінці коридору з душовою, нікому не казати, що ви оселилися тут, і попереджувати про всіх, хто вами цікавився. У мене добра пам'ять, пане Савицький.

– Так, у тебе феноменальна пам'ять, Мареку, мені нічого додати. А тепер я хочу відпочити.

Портьє повернувся за стійку і взяв слухавку телефону, який стояв на ній. Тихо вимовивши кілька слів, звернувся до Ярослава:

– Вас проведуть. На жаль, та кімната, яку ви займали минулого разу, поки не звільнилась. Але ми надамо вам іншу, вона нічим не поступається.

– Дякую, Мареку, – Ярослав покрокував до ліфта, поблизу якого на нього вже очікував викликаний службовцем коридорний.

Опинившись у номері, Ярослав швидко оглянув його, приділивши особливу увагу пожежній драбині, сходи якої проходили одразу за вікном, замкам на вхідних дверях і решітках вентиляції. Вентиляційні отвори були великими і знаходились над кухонним куточком та в санвузлі, але зачинялися досить надійно. Цілком задовольнившись оглядом, Ярослав покрокував у душ, де відкрив теплу воду, збираючись прийняти душ. Цієї миті задзвонив телефон. Ярослав завмер. Він щойно зайшов до номера, особливо не афішуючи свого місцеперебування у Варшаві. Такі дзвінки зазвичай нічого доброго не віщували.

– Я слухаю, – мовив Ярослав, уважно вслухаючись у потріскування на другому кінці.

Кілька секунд телефон мовчав, після чого у вухо Ярославу видихнули повним ненависті голосом:

– Ти дарма сюди приперся, нишпорко. Це була помилка з твого боку. Забирайся геть, і ти ще зможеш виправити її, інакше втратиш життя. Ми зробимо так, що тебе ніхто й ніколи не знайде. І будь певен: мої слова – не пусті погрози, це попередження. Тож дослухайся до них, коли ще маєш інстинкт самозбереження.

– З ким маю честь? – голос Ярослава лунав твердо, не виказуючи й тіні хвилювання.

– Ти мене не зрозумів, нишпорко, – людина на тому боці, здавалося, почала нервувати, – ти тепер не в такому становищі, щоб ставити запитання. Просто збирай речі і вшивайся, зрозуміло?

– Мені необхідно подумати, – відповів Ярослав і поклав слухавку.

Розділ 15

Поринувши в думки, Ярослав підійшов до бару, що його було влаштовано в ніші за скляними дверцятами в кутку кімнати, і, відчинивши дверцята, відкоркував пляшку коньяку. Налив собі добрячу порцію, припалив цигарку і підійшов до вікна. Пив пекучий напій невеликими ковтками і прислухався до молоточків у скронях. Попри те, що ні голосом, ані виглядом він не виказував хвилювання, дзвінок схвилював його. Навіть не сам дзвінок, а голос людини, котра з ним говорила. Цей самий голос видався знайомим Ярославу, незважаючи на те, що людина, яка з ним розмовляла, намагалася залишитися невпізнаною. Де ж він чув ці хрипкі, трохи картаві слова, повні загрози й ненависті? Ні, зараз не пригадати. Ярослав, не намагаючись перевантажувати мозок безглуздими спробами згадати те, що вислизало, перемкнувся на аналіз того, що дав йому цей дзвінок. По-перше, за ним стежать. Очевидно, ще зі Львова. Тобто його сподівання, не виказуючи себе, знайти Сердюка і Мостового, надій не виправдали. Що ж, це лише трохи ускладнює завдання, але не внеможливлює його. По-друге, схоже було на те, що він, Ярослав Савицький, зіткнувся тут не з двома звичайними втікачами, мета котрих – лише сховатися від правосуддя за кордоном батьківщини, а з добре злагодженою групою невідомих поки осіб, які мали можливість, не викриваючи себе, стежити за людиною, звиклою перевіряти наявність за собою «хвостів». Чи такою вже звиклою? Поклавши руку на серце, Ярослав мав сказати, що цього разу перевірявся недбало – ну не сподівався він на такий швидкий розвиток подій!

– Старієш, Ярику, чи що? – мовив він сам до себе й загасив недопалок у попільничці. Повернувшись до бару, наповнив ще раз свій келих. Постояв хвилину, після чого залпом випив напій і покрокував у душ. Досить довго стояв під струменями прохолодної води, потім розтирався м'яким рушником. Стрілки годинника показували десяту по обіді, коли він замовив по телефону вечерю й ліг на канапу, увімкнувши телевізор. Недбало перемкнув кілька десятків каналів, зупинившись на тому, де демонстрували старі діснеївські мультфільми. Пригадавши щось, потягнувся до мобільного.

Федько довго не брав слухавку. Ярослав уже подумав, що йому все ще погано, коли на тому боці пролунав голос Несторенка:

– Дякую, Ярику, що не розбудив.

– Вибач, я забув, що у вас скоро північ. Я наберу тебе ранком.

– Не варто, я ж кажу – не спав. Кажи, що хотів.

– Як ти?

– Ще не зовсім оговтався, але вже вдома. Ще кілька днів, очевидно, доведеться полежати.

– Ти сам?

– Та де там! Галкін дав двох автоматників, сидять на кухні, в карти грають.

– Це добре.

– Ярику, на біса я їм?

– Поки не знаю. Але саме для цього я телефоную. Згадай, що саме ти накопав в Інтернеті перед візитом того пустуна?

Федько кілька секунд мовчав, збираючись із думками.

– Власне, інформації було достатньо, і досить різнорідної. Я тільки незадовго до цього купив на радіоринку кілька нових баз із даними, ключі до закритих серверів… Узагалі це тобі не цікаво, та й не телефонна розмова. Дещо було про Мостового і Сердюка, дещо – про Бондаренка. Кримінальні справи, судові рішення, доповідні записки, протоколи. Я все скинув на жорсткий диск, але тепер – сам розумієш… У принципі, можна повторити пошук удруге, але всі мої записи й диски пропали, бази теж. Потрібні час і гроші, яких ти мені не залишив.

– Гроші я перешлю ранком, отримаєш у банку. Але повторювати пошук не варто. Спробуй краще пригадати все ще раз і якомога детальніше. Коли саме почалася атака на твій комп'ютер? Одразу ж після скачування інформації про загиблих?

– Не одразу. Я працював понад дві години.

– Як це було?

– Потужна атака «спамом» на всі поштові скриньки і «троянами» – по IP-адресі. Шукали саме мене. Спробували обвалити мою операційну систему, але їм це не вдалося, я ж не «ламер», врешті-решт. Приблизно за півгодини завітав лисий. Далі тобі відомо.

– Розумію, – Ярослав вільною рукою припалив цигарку, – згадуй, що ти ще копав тоді. Ставлю сто проти одного, що після візитів на ресурси МВС у гості заходять не подібні до лисого люди. У тих дещо інший імідж.

– Я намагався прослідкувати банківські рахунки пані Барбари, Бондаренка та ще одного чоловіка.

– Кого саме?

– Семена Спудея. Пам'ятаєш такого?

– Звичайно, – Ярослав був колись особисто знайомий із керівником однієї з бригад, члени якої займались у Львові рекетом на початку і в середині дев'яностих. – Він тут до чого?

– Бондаренко тоді сів саме тому, що вони перейшли стежку Спудею. Тепер той у Польщі. Я подумав – може, ці події якось пов'язані.

– Це все?

– Так.

– Дякую, Федьку, я обов'язково перевірю версію причетності Спудея до нашої справи. Відпочивай, я зателефоную за кілька днів.

– Та яке там відпочивай? – зітхнув Федько. – Боки відлежав, піду до ментів у карти перекинусь.

Ярослав посміхнувся. Він на собі знав картярські здібності Нестеренка.

– Без штанів не залиш хлопців, до зв'язку.

Вимкнувшись, Ярослав раптом згадав про запрошення Маріуша. Швидко набрав його номер. Він ще не знав, що буде казати, але знав напевне: виконати обіцянку прийти в гості він сьогодні не зможе – надто втомився, та й останні події вимагали часу для аналізу.

– Маріуше, я порося, – сказав, коли почув у слухавці голос товариша.

– Ти не порося, ти свиня.

– Добре, я свиня.

– Кшиштоф образився на тебе, а ми з Агнєжкою підемо до ресторану вдвох. І не думай, що нам тебе буде не вистачати.

– Мені прикро за Кшиштофа. Скажи, я все виправлю, ось тільки відпочину з дороги і владнаю справи.

Маріуш засміявся.

– Добре, Ярику. Він у мене дорослий і все розуміє. Але май на увазі: якщо ти найближчими днями не знайдеш часу відвідати нас, ти ворог на все життя.

– Я неодмінно знайду час.

– Добре, час мені вирушати, Агнєжка викликала таксі. Якщо все ж передумаєш, набери мене.

– Дякую. Я відпочиватиму, – Ярослав відімкнувся.

У двері тихенько постукали.

– Хто? – Ярослав швидко оглянув кімнату в пошуках імпровізованої зброї. Найбільше підходила довга ніжка вентилятора.

– Ваша вечеря, пане Ярославе, – долинув з-за дверей голос коридорного.

Ярослав швидко від'єднав ніжку від вентилятора і, заховавши її за спину, відчинив двері. Коридорний був один. На руках тримав блискучу сріблясту тацю з прикритими скляними накривками тарілками.

– Залиште на столі, – Ярослав засунув руку в кишеню, відшукуючи гроші. За мить простягнув коридорному доларову купюру. – Дякую вам, візьміть.

Коридорний узяв гроші та вклонився на знак подяки, здивовано поглядаючи на ніжку вентилятора, яку Ярослав усе ще тримав у руках.

– Та ось, знаєте, зламалася, – розвів руками Савицький.

– Я покличу службовця…

– Ні в якому разі, – відмовився Ярослав. – Я зможу сам дати раду. До побачення.

Коридорний, знизавши плечима, вийшов. Ярослав нашвидку повечеряв і вирішив лягати спати. Очевидно, завтра його чекав довгий день.

Розділ 16

Ранок накинувся на Ярослава несподіваним телефонним дзвінком. Дзвонив мобільний. Ярослав, не поспішаючи, провів долонями по обличчю і взяв зі столика слухавку. Телефонувала Барбара.

– Слухаю вас, пані Барбаро.

– Я, напевне, розбудила вас… Вибачте.

– Не переймайтеся, мені час був вставати.

– Останнім часом не можу спати. Дві-три години і все. Удень я ще якось знаходжу в собі сили пережити все це, але не вночі. Кожна з ночей від того дня, коли Євген… вона стає справжнім випробуванням для мене.

– Я розумію вас, Барбаро. Розумію і співчуваю.

На якусь мить запанувала тиша, після якої довге зітхання.

– Життя жорстоке з нами…

– Мені це відомо.

Барбара, здавалося, опанувала себе. Принаймні розмову продовжила діловим тоном.

– З'явилися якісь нові обставини?

– Так.

– Які саме?

– Зараз я ще не готовий будь-що вам повідомити, мені самому потрібно багато в чому розібратися. Коли роботу буде закінчено, я про все повідомлю.

– Я сьогодні вилітаю до Польщі. Вони не дозволили мені поховати його там. Його родичі. Але, можливо, вони й мають рацію, адже його батьківщина тут. Якщо я вам буду потрібна, можете мене знайти хіба що в першій половині дня. Мій літак о чотирнадцятій.

– Дякую, що повідомили, але для мене буде зручніше зустрітися з вами пізніше. Я у Варшаві.

– Ви в Польщі? – Барбара здивувалася.

– Так.

– У моїй справі?

– Так.

– Що ж, тоді зустрінемося пізніше.

– Добре, Барбаро.

Ярослав вимкнувся. Він згадав, що не сказав Красовській про свій намір їхати до Варшави. Врешті, це не міняло стану речей. Поки зарано зустрічатися з нею, у справі більше запитань, аніж відповідей. У двері постукали. Ярослав підійшов до дверей.

– Хто там?

– Це коридорний, пане Ярославе. Пан бажає снідати? – почув голос учорашнього службовця.

– Дякую, не варто. Я поспішаю, тож поснідаю в місті.

– Гарного дня вам. – За дверима почулись кроки, які віддалялися. Ярослав зрозумів, що цієї миті коридорний презирливо подумав про те, що «цей дивак» не відчинив двері лише тому, що пожалкував чайових. Що ж, нехай думає. Безпека важливіша за репутацію в очах працівників готелю, а після вчорашнього дзвінка нею гребувати не доводилось.

Дорогою до трамвайної зупинки Ярослав замислився. Окрім Маріуша у Варшаві в нього була ще одна людина, до якої він міг при нагоді звернутися по допомогу. Однак звертатися потрібно було, кілька разів зваживши все на шальках терезів, – така допомога могла потягти за собою певні наслідки. Цією людиною був Іван. Справжнього прізвища Івана Ярослав не знав і, сказати поклавши руку на серце, не хотів знати. Ті ж прізвища Івана, які були йому відомі, нічого не говорили, бо були лише псевдонімами. Тому для себе Ярослав називав його просто на ім'я – Іван. У колах, де той обертався, цього імені було цілком достатньо. Іван був наполовину циганом, наполовину українцем, у дев'яності контролював постачання «жриць кохання» до заможних країн Європи з України, яка тоді лише зводилася на ноги після здобуття незалежності й потерпала від різноманітних злодіїв у законі й при законі, ласих увірвати собі ласий шмат. Тепер, коли відважні дев'яності залишилися позаду, Іван вдало сидів на контрабанді з Європи до України та Росії, «кришував» кілька сотень малих та великих підприємств прикордонних областей та прискіпливо стежив, аби його бізнес залишався конкурентноспроможним серед реалій дня, що швидко змінювались. Ярослава з Іваном доля звела кілька років тому, під час розслідування крадіжки великої суми грошей із банку, що належав Іванові. Тоді удача посміхнулася Ярославу і він розплутав справу протягом кількох днів, унаслідок чого заробив чек на кругленьку суму, потиск Іванової руки і його запевнення:

– Гроші, які ти знайшов для мене, і гроші, які ти отримав, – то лише пил. Гроші взагалі лише пил. Значно вагомішою є міцна чоловіча дружба. І ти можеш вважати мене своїм другом, котрий у боргу перед тобою. За те, що десятки пацюків, які засіли в норах навкруги мене, знають: від кари за нечесність їм тепер не сховатися.

Наслідком звернення по допомогу до Івана була вірогідність зустрічних пропозицій зробити послугу, і така послуга могла добряче посварити з законом самого Ярослава. Проте він вирішив зателефонувати Іванові. Перевірити причетність Спудея до нападу на Федька іншими засобами було неможливо. Але була ще одна справа, що її Ярослав запланував зробити перед тим, як зателефонувати за номером, який тримав лише в пам'яті. Він дістав із кишені список, переданий Маріушем.

Проїхавши трамваєм десяток зупинок і Лазєнковський міст через Віслу, Ярослав вийшов поблизу Водоцягу Праського. Пройшов кількасот метрів і опинився перед довгим рядом невеликих, приліплених один до одного двоповерхових будинків із червоними металевими дахами, що заховалися за невисокими охайними парканами. Швидко відшукав потрібний. За кованою брамою, до якої вела викладена бруківкою доріжка, побачив зодягнутого в одні лише шорти літнього чоловіка. Старий порався на клумбі перед вхідними дверима, висаджуючи кущі троянд. Ярослав рішуче відчинив хвіртку і попрямував до нього.

– Вітаю вас, добродію, – мовив у відповідь на запитальний погляд того.

– Вітаю і вас, молодий чоловіче, – відповів чоловік із трояндами.

– Напевне, ви мені зможете допомогти в моїх пошуках. Справа в тому, що мені потрібен Януш Бігус. Згідно з моїми даними, він проживає за цією адресою.

Старий якийсь час уважно придивлявся до Ярослава.

– Так, очевидно, я в змозі вам допомогти, – вимовив врешті. – Я і є Януш Бігус.

Ярослав зобразив на обличчі найкращу зі своїх посмішок.

– Мені неймовірно пощастило! Дозвольте вас привітати! – Він ухопив руку старого й несамовито її затряс.

– Але з ким маю честь? – Старий м'яко, але наполегливо забрав свою руку.

Ярослав похапцем відкрив невелику шкіряну теку, яку мав із собою.

– Не хвилюйтеся, пане Януше, я все поясню. Моє ім'я – Ярослав Савицький, і я маю честь представляти Львівський історичний музей. Протягом останніх кількох місяців працівники нашого музею проводили роботу з організації виставки «Львів середини 30-х років XX сторіччя». Ми знайшли певні документи того періоду, фотографії, особисту переписку тощо. Зараз багато з тих матеріалів використано у виставці, але є якась частина, яку не використовували. Викинути їх було б неетично. Ви розумієте, адже це наша з вами історична спадщина. Тому ми вирішили пересилати такі матеріали родичам людей, яким вони колись належали. Для цього я й завітав до вас.

Януш Бігус кілька секунд мовчав, намагаючись обміркувати почуте.

– Але, перепрошую, я не зовсім розумію, в чому річ. Які документи ви маєте на увазі?

Ярослав знизав плечима.

– Невеличка тека з десятком листів і кількома десятками світлин. Вони належать пану Мачею Бігусу, адже він ваш батько?

– Не зовсім. Мого батька звали Кароль. Людина з ім'ям Мачей Бігус мені не знайома.

Ярослав від розгублення розкрив рота.

– Тепер я нічого не розумію. Адже в мене чітко вказано, – Ярослав сунув під носа старому список пасажирів рейсу «Wizz Air». – У мене чітко вказано… Адже це ваша адреса?

Януш, примружившись, поглянув на список.

– Так, добродію, це моя адреса. Але я повторюю: тут помилка, я не знаю Мачея Бігуса.

Ярослав зітхнув.

– Неймовірно! Адже не може людині аж так не таланити! Вже друга адреса – і помилка. Це все клятий сезон відпусток, мої колеги вже по думки на відпочинку, тож очікувати від них плідної праці – марна справа. Давайте вчинимо так: ви лише для того, щоб була спокійна моя совість, покажете мені свій паспорт, а я, впевнившись, що ви дійсно Януш Бігус, повернуся додому і буду намагатись розплутати клубок, який намотали наші горе-працівники.

Старий лише знизав плечима і повернувся до відчиненого вікна на першому поверсі будинку, звідки за ними, підозріло примружившись, слідкувала огрядна пані.

– Людвіго, будь ласкава подати мій паспорт. Це смішно, але я повинен доводити цьому молодому чоловікові, що я – це дійсно я.

– О, ви нічого не повинні! Лише для того, щоб уникнути чергових помилок…

За п'ять хвилин, роздивившись як слід паспорт Бігуса і розсипавшись перед ним у цілій хвилі прохань пробачити за прикру помилку, Ярослав мандрував зворотним шляхом до зупинки трамвая. Йому були достобіса неприємними ці личини безталанних службовців, але натомість упевненість у доцільності зроблених візитів зігрівала бентежну душу.

Розділ 17

До дванадцятої години дня Ярослав устиг відвідати ще двох пасажирів свого рейсу і, зібравши докупи рештки акторського таланту, впевнився, що жоден з них не є Сердюком або Мостовим. Особливо важкою була розмова з головним архітектором однієї з варшавських фірм-забудовників, котрий теж опинився у списку Ярослава. Пан Станіслав виявився надто нервовим і, почувши прохання «працівника енергетичної компанії» дати йому можливість перевірити стан пломб електролічильника, почав вимагати посвідчення особи в самого Ярослава і телефонувати своєму адвокату. Врешті, Ярославові вдалося владнати й цю ситуацію. Він, перехопивши в найближчому бістро чашечку кави й кілька круасанів, припалив цигарку й набрав номер Івана. Слухавку взяли після першого ж сигналу.

– Слухаю, – ліниво протягнув незнайомий голос.

– Я хотів би розмовляти з Іваном.

– Хто його запитує?

– Ярослав Савицький.

– Тебе зараз наберуть, – категорично вимовив голос, і слухавка запищала сигналами відбою.

Очікувати довелося недовго. За хвилину телефон озвався, відгукуючись на виклик номера, за яким Ярослав щойно телефонував.

– Привіт, дорогий, – почув Ярослав голос Івана.

– Вітаю, Іване, радий чути тебе.

– Я теж радий чути твій голос. Приємно, коли тебе не забувають старі друзі. Я бачу, що ти в Польщі.

– Так, я у Варшаві. І хотів би зустрітися з тобою.

– Зустрітися, кажеш… Чому ж не зустрітися зі старим товаришем? У мене сьогодні не надто багато справ, тож радий буду тебе бачити. Де ти знаходишся?

Ярослав, орієнтуючись, озирнувся праворуч, потім ліворуч, після чого назвав адресу.

– Очікуй там, дорогий. Зараз до тебе підійдуть.

Вимкнувшись, Ярослав поглянув на офіціанта, котрий стояв навпроти нього, не наважуючись перервати телефонну розмову.

– Ще чашку кави, і прошу рахунок, – сказав він. Офіціант, кивнувши головою на знак розуміння, зник.

Не більше як за десять хвилин до Ярослава підійшли двоє смаглявих чоловіків у світлих літніх костюмах.

– Ярослав Савицький? – запитливо поглянув на нього один з них.

– Саме так, – відповів Ярослав, не відводячи погляду від холодних очей незнайомця, які прискіпливо вивчали його.

– Йдемо з нами, друже, на тебе очікують.

Ярослав мовчки встав і покрокував за незнайомцями. За кількадесят метрів від бістро побачив сріблясту «Тойоту Лендкрузер», за кермом якої нудьгував ще один, як дві краплі води схожий на Ярославових проводжатих, чоловік. За мить перед Ярославом відчинилися задні дверцята всюдихода. Не вважаючи за потрібне витрачати слова, один з незнайомців указав Ярославові на салон джипа, інший заскочив на переднє сидіння. За кілька секунд усі четверо вже летіли, швидко набираючи швидкість, переповненими транспортом вулицями Варшави.

Іван зустрів Ярослава в невеличкій бенкетній залі, що була на другому поверсі фітнес-центру «Адоніс». «Адоніс» належав Іванові багато років, він був одним з перших його капіталовкладень у Варшаві, тож Іван з ностальгією ставився до цього місця і влаштував тут свій «штаб». Ті кілька зустрічей, під час яких Ярослав бачився з ним раніше, завжди відбувалися або в цій залі, або поблизу басейну, розташованого на першому поверсі. З першого погляду Ярослав помітив, що за ті кілька років, які вони не бачились, Іван добряче розповнів і виростив собі черево, характерне для переважної частини чоловіків ромської національності. Проте його невеличкі очиці поглядали, як і раніше, з доброзичливістю і щирістю, за якими, наче вовчі ікла з-під овечої шкури, проглядали жорстокість і холодний розрахунок.

– Радий бачити тебе, дорогий, – Іван піднявся зі шкіряного крісла, у якому сидів, і ступив назустріч Ярославу, одночасно помахом руки видаляючи з кімнати його супутників. – Ти той самий чоловік у бездоганній формі, якого я пам'ятаю від першої нашої зустрічі. Все той же нордичний атлет, який десятками розбиває жіночі серця. Чому б тобі не погодитися на фотосесію? Я використаю твій торс для популяризації мого «Адоніса» і впевнений, що кількість клієнтів у мене зросте. Тобі ж обіцяю добре заплатити за рекламу. Погоджуйся.

Ярослав із посмішкою покрутив головою.

– При всій моїй до тебе повазі, Іване, не бачу себе в амплуа фотомоделі. Крім того, маю стійку алергію на об'єктиви фотокамер, – він простягнув Іванові руку для привітання.

Іван, за своїм звичаєм, напівобійняв Ярослава і вказав на крісло, що стояло біля невеличкого столика, сервірованого фруктами та напоями, навпроти того крісла, у якому сидів сам Іван:

– Сідай, дорогий, випий холодного мартіні. У тебе здорове почуття гумору, тому я можу дозволити собі пожартувати.

Ярослав сів і, зачекавши мить, прийняв із рук Івана прохолодний келих, на чверть наповнений прозорим напоєм, – він знав, що сперечатися з Іваном, коли той пропонує випити, не варто, якщо не хочеш зіпсувати розмову на самому початку.

– Щодо жіночих сердець мушу тебе розчарувати, Іване. Зовсім не залишається на них часу.

Іван співчутливо помахав головою.

– Так, справи, справи… Вони забирають левову частину нашого життя. Але саме вони сповнюють його змісту, виростаючи перед нами все новими й новими вершинами, що їх ми повинні підкорювати лише для того, аби побачити перед собою ще крутішу вершину та кинутися в бій, підкорюючи її. Чи не так?

– Ти філософ, Іване.

– Аж ніяк. Я лише маю час для думок, не спрямованих на те, щоб прожити нинішній день. Не завжди так було, але я домігся такого стану речей. Колись доможешся цього і ти. Я бачу в тобі енергію, якої вистачить, щоб дати тобі таке життя. Потрібно тільки працювати й очікувати, – Іван відсьорбнув мартіні й поглянув на Ярослава, – гарний напій.

– Надзвичайно гарний, мушу сказати, – відповів той.

– Я ніколи не вживаю того пійла, яке пропонують у магазинах під назвою «Мартіні». Не той смак. Лише угорський білий вермут, що його особисто для мене виробляє мій добрий знайомий з Будапешта, і джин, привезений із Лондона. Так, саме з Лондона. Голландський джин має надто міцний смак для приготування мартіні, запам'ятай це. Змішую я сам, адже всім відомо: якщо хочеш щось зробити добре, роби це сам. Пропорція – тільки п'ятдесят на п'ятдесят, я не люблю ці ультра-сухі мартіні, для приготування яких вермутом лише споліскують склянку, наповнюючи її джином. Але є ще один секрет!

– За останню хвилину я дізнався про мартіні більше, аніж за все попереднє життя, які ж після цього ще можуть бути секрети? – посміхнувся Ярослав.

– Секрети можуть бути навіть там, де тобі видається все давно пройденим і знаним, дорогий. Повір, я знаю, про що кажу. У нашому ж випадку секрет простий: головне – не охолоджувати напій надто сильно. Від надмірного вживання криги мартіні втрачає свій букет.

Ярослав промовчав. Іван кілька хвилин сидів, напівзаплющивши очі, так що неможливо було сказати, чи насолоджується він напоєм, чи обдумує якісь справи. Нарешті він подивився на Ярослава.

– Добре, дорогий. Я бачу, що ти не маєш надто багато часу для сторонніх розмов, тож готовий вислухати, яка справа привела тебе до мого дому.

– Часу в мене достатньо! – запротестував Ярослав, але Іван лише сумно посміхнувся.

– Не сперечайся зі мною, я циган і бачу душу людини так, як не можеш бачити її ти, слов'янин.

Ярослав відставив келих з мартіні.

– У Львові на мого колегу наїхали. Наїхали потужно. Він залишився живим лише тому, що надійшов я. Цікавилися його комп'ютером. Перед цим він намагався прослідкувати банківські операції однієї людини.

– Що за людина?

– Семен Спудей.

Іван відкинувся на спинку крісла, кілька секунд уважно дивився в обличчя Ярославу, після чого розреготався:

– Дорогий, твої колеги занадто легковажно ставляться до власного життя! – все ще сміючись, сказав він. – Навіщо йому було потрібно турбувати Семена в такій, е-е-е… неввічливій манері?

Ярослав коротко переповів про розслідування вбивства Євгена Бондаренка, оминувши всі подробиці, окрім того, що Бондаренко колись отримав тюремний термін саме за допомогою Спудея.

– Мій колега хотів прослідкувати, чи не було ніякого фінансового зв'язку між моїм клієнтом і Спудеєм напередодні вбивства.

– Розумію. Чого ж ти хочеш від мене? Семен мені не друг, але й війна з ним мені не потрібна. У наш час треба заробляти гроші, підтримуючи мир, а не розпочинати війни, погодишся зі мною в цьому?

– Так. Але мова не йде про війну. Мені лише потрібно знати, чи причетний Спудей до нападу на мого колегу. Далі я порахуюсь із ним особисто.

Іван відсьорбнув мартіні.

– Я маю поміркувати.

Ярослав устав з крісла.

– У будь-якому разі я вдячний тобі, Іване. За мартіні й добру розмову. Коли мені зателефонувати, щоб дізнатися, яке ти прийняв рішення?

– Я сам тебе наберу, дорогий. Не буду казати про те, що наша розмова не вийде за межі цих стін, яке б рішення я не прийняв, адже тобі це відомо. Удачі тобі.

Розділ 18

Вийшовши від Івана, Ярослав дістав із кишені список, з якого встиг викреслити вже чотири прізвища. Залишалось п'ятеро. Пометикувавши хвилину, Ярослав визначив, на яку адресу йому вирушати найближче, і покрокував до стоянки таксі перед фітнес-клубом – на трамваї довелося б їхати не менше сорока хвилин. За звичкою почав непомітно роззиратися навсібіч і хотів було вже сідати в автомобіль, коли помітив «хвоста». Чорна «Ауді» з затемненими вікнами, що стояла неподалік, захурчала стартером за мить до того, як Ярослав опинився поблизу таксомотора. Крізь ледь відчинене бічне віконце, здалося, зблиснула лінза об'єктива. Ярослав відчинив дверцята таксі.

– Вітаю пана! – мовив до водія з осяйною посмішкою.

– Вітаю, – ввічливо відповів таксист.

– Скільки мені буде коштувати поїздка до Старого Мяста?

– Лише п'ятдесят злотувок, – розплився в посмішці водій.

– Але хіба це не забагато?! – округлив очі Ярослав, краєм ока розглядаючи чорну «Ауді». Та стояла з заведеним мотором, але від'їздити не поспішала.

– Цілком нормальна ціна, – посмішка таксиста випарувалась, як вода з забутого на вогні чайника. – А пан знає, яку зараз маємо ціну на пальне?

– На жаль, мені невідомо, яка ціна.

Таксист крізь зуби назвав сильно завищену ціну літра бензину.

– Але за п'ятдесят злотих можна купити відро бензину! Адже тут не так уже далеко їхати! – замахав руками Ярослав.

Водій почав утрачати терпець:

– Пану потрібно їхати до Старого Мяста чи псувати мені настрій?

– Мені потрібно їхати, але я хотів би сказати, що я не один із тих туристів, котрі не знають цін на таксі у Варшаві! Тридцять злотих.

– Ні!

– Тридцять п'ять!

Таксист зітхнув, дивлячись на Ярослава, як на надокучливу муху.

– Пане, я назвав нормальну ціну. В будь-якому разі будете платити за показниками таксометра, і саме п'ятдесят злотих цей прилад нарахує до Старого Мяста. Наша суперечка просто кумедна. Або готуйте п'ятдесят злотих, або зачиніть дверцята.

Ярослав зачинив двері автівки й відійшов від неї на кілька кроків, діставши мобільний телефон. Повернувшись до стоянки спиною, набрав номер Маріуша.

– Привіт, Ярику, – почув за кілька секунд його голос. – Слухаю.

– Можеш записати номер? – замість вітання сказав Ярослав.

– Так.

– Ванда петер нуль вісім сорок чотири анджей. «Ауді А6» чорного кольору. Записав?

– Записав.

– Її пасажири, здається, мною цікавляться. Зможеш «пробити»?

– Думаю, так.

Недбало поглянувши вбік, Ярослав прослідкував за «Ауді», що ще стояла на своєму місці з заведеним двигуном.

– Дякую, я зателефоную, – Ярослав вимкнувся. За мить повернувся до таксі й з виглядом крайнього незадоволення заліз на заднє сидіння.

– Поїхали, друже, – сказав водієві. – Я волів би покататися Варшавою.

– Це може бути дорожче за п'ятдесят злотих! – зловтішно кинув водій.

– Мені щойно стало соромно за власну жадібність, – засміявся Ярослав. – Поїхали.

Таксист знизав плечима і виїхав зі стоянки. Чорна «Ауді» тієї ж миті рушила, сівши на хвіст таксомотору. Незважаючи на досить щільний потік транспорту, трималася одразу ж за автомобілем, у якому їхав Ярослав, навіть не намагаючись приховати свої дії. Ярослав зручніше вмостився на сидінні й почав роздивлятися околиці.

Авто швидко пробігло широким чотирисмуговим шосе набережної Костюшковської над блакитною стрічкою Вісли, потрапило в затор на шляхопроводі, що вів від мосту Сласько-Дабровського, після чого обабіч дороги потяглися потопаючі у кронах тополь і кленів будинки, розташовані вздовж алеї Солідарності. Нарешті водій звернув праворуч, і, проминувши площу колони Сигізмунда III Вази, машина повільно покотилася в бік варшавського Королівського палацу. Шофер, який весь час їхав мовчки, напівобернувся до Ярослава.

– Пан помітив чорне авто позаду?

– Так, друже.

– Це, звичайно, не моя справа, але воно тримається за нами від початку.

– Мені це відомо. У мене прохання, виконаєш?

– Що саме?

– їдь далі й роби вигляд, ніби ти їх не помічаєш.

– Як пан скаже, – вкотре знизав плечима водій і повернув ліворуч, спрямовуючи авто до забитого транспортом і пішоходами ринку Старого Мяста. Деякий час легковик повз бруківкою, протискаючись крізь натовпи туристів і ряди припаркованих на численних автостоянках автомобілів. Чорний автомобіль нахабно рухався позаду, клаксоном відганяючи охочих увіпхнутися поміж ним і таксі, у якому їхав Ярослав. Нарешті водій, який помітно починав нервувати, виїхав на ширшу дорогу й видихнув:

– Я маю попередити пана, що тут пахне криміналом і я не можу продовжувати його гру. У мене діти.

– Як тебе звуть? – відповів Ярослав, продовжуючи спостерігати за «Ауді», люди в якій, як він давно зрозумів, не слідкували за ним, а намагалися продемонструвати себе з метою залякування.

– Вітек.

– Не переймайся, Вітеку. Зупини машину за найближчим перехрестям, я вийду.

Водій, не вимовивши більше жодного слова, підскочив до тротуару й зупинився.

– Скільки з мене? – запитав Ярослав, дістаючи портмоне.

– П'ятдесят злотих.

Ярослав подумки посміхнувся.

– Ось що, Вітеку, тримай сотню і намагайся забути те, що бачив. Ти розумієш мене?

– Так, пане, я все розумію. У мене така робота, яка вимагає від мене короткої пам'яті.

– Ти добре знаєш свою роботу, Вітеку, – Ярослав кинув на переднє сидіння купюру і швидко вискочив з авто. Краєм ока помітив, що з «Ауді», котра зупинилася позаду, швидко вийшли двоє чоловіків. Не звертаючи на них уваги, Ярослав швидко покрокував вуличкою, що йшла повз невисокі старовинні будинки, над підвалами яких висіли строкаті вивіски пивниць і барів.

Після доброї чверті години швидкого ходіння вузькими вуличками Старого Мяста Ярослав, нарешті, відчув, що далі зволікати не можна. Переслідувачі, за його підрахунками, ще десять хвилин тому зрозуміли, що він їх помітив і бавиться з ними. Він швидко пірнув у напівтемне підворіття, пройшов десяток кроків і стрімко повернув назад. Переслідувачі з'явилися перед ним саме тієї миті, коли очі вже дещо звикли до мороку. Без зайвих слів Ярослав стрілив першому з переслідувачів у скроню потужним ударом правиці і, підхопивши його падаюче тіло, щосили жбурнув його під ноги другому. За мить розправився і з ним трьома влучними ударами під ребра. Обережно підхопив його і вклав поряд із першим. Тільки коли по-професійному швидкими рухами обшукував їхні кишені, відчув у скронях молоточки пульсу – мозок відповів на екстремальну ситуацію порцією адреналіну, що прискорив пульс і змусив руки ледь відчутно тремтіти. Не роздивляючись, розклав по кишенях трофеї, знайдені в невдах-шпигів, і вийшов на вулицю, розчинившись серед захоплених красотами старої Варшави туристів.

Розділ 19

Телефон задзижчав тихим сигналом вібровиклику, щойно Ярослав, замовивши кухоль пива, зручно вмостився в кутку одного з погрібців на Пивній вулиці. Телефонував Маріуш.

– Як ти? – почув Ярослав у слухавці.

– Почуваюся добре, п'ю відмінне холодне пиво.

– Зрозуміло. Я з приводу твоєї «Ауді». Авта з такими номерними знаками у реєстрі не значиться. Точніше, не значиться машина такої марки. Під цими номерами був зареєстрований «полонез» тисяча дев'ятсот вісімдесят четвертого року випуску. В минулому році він знятий з обліку в поліції внаслідок ДТП, після якої перестав бути придатним для експлуатації.

– Чомусь саме такого збігу обставин я й очікував, – задумливо сказав Ярослав.

– З тобою справді все гаразд?

– Так, звичайно. Щойно у Старому Мясті мав розмову з пасажирами цієї «Ауді». Панове виявилися не надто балакучими. Та й часу не було спокійно обговорити питання, які мене цікавлять.

Маріуш кілька секунд мовчав.

– Маю надію, ваша розмова не потрапить у кримінальні новини?

– Навряд. Хлопці з тих, які не надто люблять афішувати свої справи, а я, у свою чергу, був із ними доволі ввічливим.

– Здогадуєшся, хто міг стежити за тобою?

– Ти помиляєшся, Маріуше, за мною ніхто не стежив. Просто хтось вирішив залякати мене і примусити відвернути. Але я відвертати не збираюся, про що їм докладно й повідомив. Поки я не знаю, на кого працюють люди з чорної «Ауді». Але збираюся це з'ясувати.

– Добре, – мовив Маріуш. – Не буду тобі нічого радити, ти маєш свою голову на плечах. Якщо потрібна буде допомога, звертайся будь-коли.

– Дякую, Маріуше.

Ярослав вимкнувся, поклав слухавку на стіл, відпив з кухля добрячий ковток пива й заходився роздивлятися «трофеї». Швидко переглянув записи в телефоні одного з громил, занотувавши їх до свого блокнота, відкрив шкіряне портмоне, яке належало другому, і, перегорнувши готівку в кількості близько тисячі злотих, витягнув дві візитні картки. Мимохідь глянув на них і поклав собі до кишені. Після цього перейшов до важкенької барсетки.

Першим, що Ярослав побачив, відкривши барсетку, було руків'я пістолета. Впевнившись, що за ним не спостерігають, він узяв зброю до рук. Зручне руків'я «вальтера ППК» приємно холодило долоню. Ярослав звичним рухом видобув магазин і, пересвідчившись, що він повний, пересмикнув затворну раму, викидаючи зі ствола набій. «Типово бандитський спосіб спорядження зброї, – подумав Ярослав, – вісім набоїв у магазині, дев'ятий – у стволі». Зброя навряд чи могла належати працівнику поліції або спецслужб. Перегорнувши вміст барсетки, витягнув з неї невеличкий записник і мобільний телефон. Записник приєднав до двох візитівок у своїй кишені й заходився виписувати телефонні номери з другого телефону до свого блокнота. Впоравшись, клацнув запобіжником пістолета і засунув його собі за пояс. Помахом руки покликав офіціанта і швидко розрахувався. Вже хотів виходити, коли ожив один із телефонів, відібраних у громил. Ярослав узяв слухавку.

– Слухаю, – мовив польською.

– Ти дарма це зробив, козел, – гаряче видихнули йому у вухо російською мовою. – Ти за це заплатиш.

– Я за все звик платити, – відповів Ярослав. – Чого ти хочеш?

– Де ти?

– Дурне запитання.

– Ми все одно тебе знайдемо, де ти?!

Ярослав зітхнув. Йому стало нудно від порожніх балачок.

– Ось що: за своїми речами зайдіть до бару «Краків». І не заважайте мені робити свою роботу, я такого не вибачаю.

Він удруге підкликав офіціанта і, кинувши на стіл десять злотих, сказав:

– Я залишу тут кілька речей для своїх друзів. Вони будуть за п'ять хвилин. На жаль, я поспішаю й не можу їх дочекатися, передайте це їм, – Ярослав указав на барсетку, портмоне й телефони, після цього швидко вийшов надвір. Не гаючись, перейшов укриту потертою за кілька сторіч гранітною бруківкою дорогу й майже забіг до крихітної крамнички з десятками кліток на вітрині. У клітках галасували, підспівуючи звукам з вулиці, кількадесят великих і дрібних папуг, півсотні лимонно-жовтих канарок і навіть два жовтодзьобі шпаки. Заховавшись за клітками, Ярослав почав спостерігати за вулицею крізь вітрину.

– Пану щось підказати? – подувом свіжого весняного вітру до Ярослава підлетіла юна продавчиня з охайно зачесаним русявим волоссям, ямочками на щоках і чарівною посмішкою на обличчі.

Ярослав відповів не менш сяючою посмішкою:

– О, так, у вашому королівстві краси просто розбігаються очі! Я тепер навіть не знаю, чого мені більше бракувало – співу канарок чи ваших бездонних очей.

Дівчина помітно знітилася.

– Пан вельми люб'язний… Які ж саме птахи цікавлять пана?

Ярослав пересунувся на кількадесят сантиметрів, зайнявши таку позицію, щоб якнайкраще бачити сходинки, що вели до бару «Краків». Перед ним у великій циліндричній клітці опинилася велика біла самиця какаду з червонястим султаном на голівці, котра одразу почала блимати йому своїм чорним оком, уважно роздивляючись незнайомця. Не роздумуючи, Ярослав указав на какаду.

– Надзвичайно гарний екземпляр. Чи не могли би ви, люба дівчино, розповісти про нього мені?

– Гарний вибір, – дівчина одразу забула про невпевненість і розпочала довжезний монолог. – Перед вами трирічна самиця молуккського какаду. Птах дуже рідкісний і цікавий з багатьох точок зору. Дорослий екземпляр важить дещо менше кілограма…

На тому боці вулиці людей, здається, побільшало. Обідня пора примушувала туристів, котрих цієї пори року у Варшаві було надзвичайно багато, шукати затінок над головою і можливість підживитися гарячими стравами. Але, скільки Ярослав не придивлявся, нікого підозрілого поблизу сходинок, що вели у погрібець, він не помітив.

– Що ви кажете! Цілий кілограм! Я завжди думав, що папуги мають бути значно меншими.

– Якщо бути точними, то в середньому молуккський какаду важить вісімсот-дев'ятсот грамів. Особини з вагою у кілограм зустрічаються значно рідше. Але мушу вас запевнити, що молуккський какаду – один з найбільших серед папуг свого виду.

Ярослав, не відриваючи зосередженого погляду від входу до «Кракова», присвиснув і покрутив головою.

– Це ж треба! А з вигляду й не скажеш.

– Пан має рацію, – продовжила продавчиня, – адже тут у нас зовсім молода дівчинка.

– Але ж ви сказали, що їй уже три роки!

– Так, і, зважаючи на те, що молуккські какаду живуть у середньому п'ятдесят-сімдесят років…

Біля сходинок бару, загальмувавши з гучним писком, зупинилася все та ж чорна «Ауді», котру Ярослав помітив ще поблизу Іванового спорткомплексу. З неї швидко вийшли і подалися до «Кракова» троє чоловіків. Першими двома були нещодавні знайомі Ярослава, котрі так необережно повелися з ним у підворітті, а третім… Придивившись, Ярослав відчув те полегшення, яке буває, коли людина впевниться утому, що її припущення правильні. Третім до погрібця побіг той самий лисий чоловік спортивної статури, з котрим Ярославу вже довелося зустрітися на квартирі у Федька. Ярослав без зайвого поспіху видобув з кишені мобільний телефон, подумки похваливши себе за те, що колись не пожалкував зайвих грошей, аби купити модель із найпотужнішою з можливих фотокамер.

– Сімдесят років! Неймовірно! – повернувся він на мить до дівчини-продавця, одночасно готуючи до роботи камеру. – Хто б міг подумати! Такий папуга переживе багато кого з людей.

– О, це так, – погодилася, не виказуючи здивування з поведінки дивного клієнта, дівчина. – Відомі випадки, коли какаду жили й більший термін. Це щирий товариш на все життя. Купуйте і ви нізащо не пожалкуєте.

Ярослав підніс слухавку на рівень очей, навів об'єктив на вихід із бару і торкнув важіль збільшення зображення, встановлюючи такий рівень, який дозволяв добре роздивитися обличчя тих, хто незабаром мусив позувати Ярославу, сам того не бажаючи.

– Вибачте, пане, – спохмурніла продавчиня, – але в нас заборонено фотографувати тварин. Заховайте фотоапарат негайно!

Цієї миті з погрібця вискочив лисий; мить – і його зосереджене обличчя та затягнутий у чорну футболку атлетичний торс застигли, переведені в цифровий формат в електронних глибинах карти пам'яті телефону. За кілька секунд Ярослав клацнув кнопкою спуску вдруге і втретє. Усміхаючись, повернувся до дівчини.

– Дівчинко, тварини, котрих фотографую я, на щастя, не ваші. Мені взагалі невідомо, чиї вони. Але, – Ярослав сховав телефон до кишені, – мені достобіса хотілось би дізнатися, хто їхній господар.

Дівчина замовкла, не знаючи, що відповісти.

– Мені справді подобається ваш папуга. Боюся лишень, що з моїм розкладом дня він дуже скоро змушений буде померти з голоду, – тепло мовив до неї Ярослав. – Скажіть краще, у крамниці є інший вихід?

– Т-так, – продавчиня розгубилася ще більше.

– І він, маю надію, веде на іншу вулицю?

– Т-так, на іншу, але я не розумію…

– Не треба нічого розуміти, моя чарівна феє, – церемонно вклонився дівчині, не забувши прикластися вустами до її руки, Ярослав. – Букет розкішних троянд за мною, а поки що повинен просити вас провести мене до чорного ходу.

Дівчина вихопила руку і покрокувала за прилавок.

– Ходімо, – кинула наостанок, – але пам'ятайте: у мене є балончик зі сльозоточивим газом, а поліція зовсім неподалік.

– Буду пам'ятати це, як табличку множення, моя пречудова Аріадно!

Клацнув замок, і Ярослав, пославши наостанок повітряний цілунок продавцю зоомагазину, розчинився серед вуличок Старого Мяста.

Розділ 20

Дощ лив як з відра, приховуючи за своєю пеленою вершини гір, що рясно поросли зеленим підліском. Ззаду гулко й розкотисто лунали вибухи артилерійських снарядів великого калібру. Час від часу від дороги, що вилася змійкою дещо нижче, вітер доносив надривне ревіння двигунів важких військових всюдиходів, які встигли вийти з-під обстрілу і тепер віддалялись, виносячи переляканих людей. Тих, кому доля посміхнулася втекти від пазурів смерті, що ширяла над ними кілька хвилин тому густими швидкострілами кулеметів і вибухами реактивних гранат. На розбитій ґрунтовій дорозі, де щойно відбувся бій, буяли помаранчеві, з чорним ореолом диму, кущі полум'я над трьома вантажівками й одним танком. Група моджахедів, яка вчинила цю зухвалу атаку, швидко відходила крізь намоклу під дощем «зеленку», рятуючись від запізнілого артилерійського вогню. Ланцюжок навантажених зброєю і величезними рюкзаками зі спорядженням бороданів пересувався швидко, уникаючи розмов. Кидав лиш короткі репліки чеченською мовою молодик з відеокамерою, котрий стояв обличчям до моджахедів, що проходили повз нього, і вів відеозйомку. У хвості колони, брутально підганяючи ударами ніг і автоматних прикладів, вели трьох полонених росіян – молодих парубків у закривавлених камуфляжах.

– Зрубали бабла! Зрубали, Оверку, га?! – підморгнув Ярославу Паша Стоцький, відомий у загоні Іси під псевдонімом Гуліватий. – Погуляємо вдома!

У Ярослава в очах досі стояв росіянин, розірваний вибухом гранати навпіл. Він сичав і руками волочив свій куций тулуб уздовж дороги, залишаючи в мокрій глині кривавий слід. Не полишав уяви й інший, котрий застряг і не міг проштовхнути закуте в бронежилет тіло у відкритий люк підбитого танка. Він страшно верещав, а з нутрощів танка його тіло вилизували язики полум'я, як вилизують вони поставлений на вогнище казан.

– Не патякай, – обірвав він Гуліватого, – бережи дихання.

«Господи, що я тут роблю?!» – не полишала розпаленого мозку думка.

Після двох годин швидкого марш-кидка Іса нарешті дав команду зупинитися й перепочити.

Гуліватий скинув рюкзак і підійшов до полонених, яких примусили сісти під дерево, зімкнувши перед цим усіх трьох наручниками. З кривою посмішкою підсунув одному з них під підборіддя ствол автомата й задер його догори. Очі юнака стали схожі на дві брудні калюжі, а зуби почали відбивати дріб.

– Ісо, цей зовсім дохлий, він нас затримує, – сплюнувши, звернувся Гуліватий до командира загону – сорокарічного чеченця з довгою смолистою бородою, зодягнутого в американський камуфляж і чорну шапочку з зеленою стрічкою навкруг голови.

Іса, відірвавшись від мапи, яку вивчав, прикриваючи її від дощових крапель плащ-накидкою, поглянув на полоненого солдата. За мить змахнув рукою – не до цього, мовляв.

До Гуліватого і полонених підійшли четверо чеченців. Кілька хвилин, підсміюючись, щось говорили чеченською, час від часу вставляючи російські слова.

– Колян, ти чого такий наляканий? – звернувся один з них до солдата російською, іменуючи його Коляном за звичаєм, як і всіх полонених російських солдат. – Думаєш, убивати будемо?

– Не вбивайте! – видихнув солдат.

– Правильно думаєш! – зареготали чеченці. – Чого ти сюди прийшов? Я тебе кликав? Чи он, може, Аслан тебе кликав? Га, Аслане, ти кликав до нас Коляна?

Аслан, рудий бородань, вищирився:

– Я не кликав його.

– Скільки служиш, синку? – продовжив допит перший з чеченців.

– Шість місяців, – клацаючи зубами, відповів солдат.

Моджахеди знову зареготали.

– Шестимісячний, гляньте! З автомата стріляв?

– Ні!

– Брешеш!

– Не стріляв я, на кухні працював, правда…

Гуліватий, розмахнувшись, вліпив полоненому гучного ляпаса.

– Усі ви на кухні працювали… Звідки сам?

Солдат тихо заскиглив.

– З Воронежа.

Аслан повернувся до моджахедів, котрі знаходилися неподалік від рюкзаків і зваленої докупи зброї.

– Де його автомат?

Подали автомат. Чеченець недбало оглянув зброю й понюхав ствол.

– Він не стріляв, – мовив до товаришів.

Нарешті підійшов Іса. Оглянувши полонених, скривився.

– Цей точно не дійде… Солдате, ти контрактник?

– Строковик я… Не вбивайте, благаю! У мене мама одна залишилась, у неї нікого крім мене… Не вбивайте!

Іса помовчав.

– Не вбивати, кажеш? Мама у тебе? А в мене не було матері, як ти вважаєш? Була! Ваші її вбили. А заразом із нею дружину, двох дітей і брата. Так ось, солдат. Але я не вб'ю тебе. І знаєш чому?

Солдат лише замахав головою.

– Тому що ваше поганське телебачення розповідає: нохчі – монстри! А ти підеш і скажеш: ми не монстри. Ми на шляху Аллаха, і ми боремося за свободу. Ще скажеш: ці двоє, – Іса вказав на решту полонених, – залишаться в нас. Ми поміняємо їх на наших братів, котрі зараз у вашому полоні. Іди.

Іса подав знак одному з моджахедів. Той підійшов до полонених і відімкнув наручники на тому з них, кого Іса великодушно відпускав. Хлопчина підхопився з землі й завмер, не вірячи своєму щастю. Переводив лише очі з одного моджахеда на іншого і потирав затерплі руки.

– Іди і не приходь більше, росіянине, – сказав до нього Іса. – Інакше твоя мама не дочекається тебе з армії.

Хлопчина несміливо позадкував, повернувся і під глузливий регіт чеченців бігцем подався геть. Коли він відбіг близько півсотні метрів, Гуліватий, несподівано для всіх, здійняв до плеча автомат і різонув навздогін утікачеві короткою злою чергою. Росіянин скрикнув і повалився в «зеленку». Мовчанку, яка настала від несподіваної для всіх розв'язки, перервав Ярослав.

– Наволоч!!! – щосили крикнув він і кинувся на Гуліватого. Одним ударом зваливши того з ніг, вихопив у нього з рук автомат і заходився бити обома руками, влучаючи в обличчя, шию і груди.

– Наволоч! Наволоч! Наволоч! – в оскаженінні сичав він. – Хіба тобі не досить крові?! Навіщо?! Навіщо?!

Від Гуліватого Ярослава ледве відтягли троє моджахедів.

– Припинити! – люто зиркнув на нього Іса. – Я не потерплю у своєму загоні бардак! Ти на війні, Оверку, припини істерику!

Він повернувся до Гуліватого, який піднявся з землі і стояв, витираючи кров з розбитого обличчя.

– Він навів би на нас, Ісо! Сучий москаль навів би гелікоптери!

– Ти не воїн, ти кат, – сплюнув Іса й пішов геть. – Уперед, браття, привал закінчено!

Гуліватий поглянув на Ярослава повним ненависті поглядом.

– Начувайся, суко, – прогарчав стиха, – я тобі цього не подарую…

Пробудження минуло – як завжди після подібних снів – у холодному поту. Та хіба ж то був сон? Це не сни – це спокутування гріхів, яке ніс він, пожбурений пам'яттю в пекло чужої війни, що її за власним бажанням зробив своєю. Ярослав сів у ліжку, увімкнув телевізор і обхопив голову руками. Тепер він знав, чий голос чув у слухавці минулої ночі, коли його «просили» відмовитися від розслідування. То був голос Гуліватого.

Розділ 21

– Маріуше, я маю з тобою зустрітися, – сказав Ярослав у слухавку після того, як прийняв душ, одягнувся і нашвидку поснідав у ресторані.

– Зможу о дванадцятій дня, – мить поміркувавши, відповів Маріуш. – Там, де минулого разу, тебе влаштує?

Ярослав поглянув на годинник. Була дев'ята година ранку.

– Цілком. Покатаюся поки Варшавою.

Він припалив цигарку і, непомітно оглядаючись, чи немає часом «хвоста», попрямував до трамвайної зупинки. За півгодини виходив неподалік від чергової адреси одного з пасажирів рейсу Київ – Варшава. А ще за десять хвилин, поглянувши в повні здивування очі й паспорт незнайомого досі чоловіка, він викреслив зі списку чергового підозрюваного. Залишалося ще двоє варшав'ян і двоє жителів Млинарже. Вдосталь насолодившись варшавськими пейзажами крізь вікно швидкісного трамвая і втративши ще півтори години, Ярослав перевірив обох варшав'ян. Коло замкнулося. Звичайно, впевнитися було необхідно, але вже зараз із майже стовідсотковою вірогідністю Ярослав міг сказати, що потрібні йому люди ховаються в Млинарже під іменами Стефан Бєлаш і Рафал Богач. Був час вирушати на зустріч із Маріушем.

Цього разу Ярослав прибув до бістро, у якому минулого разу зустрічався з Маріушем, першим. Сів за столик, замовив каву й заходився гортати сторінки записника, відібраного в нападників-невдах. Перегорнувши сторінки, не знайшов нічого цікавого, окрім двох десятків номерів телефонів, які йому ні про що не говорили. Зацікавився лише клаптиком папірця, що його знайшов між останніми сторінками записника. Це був невеличкий огризок, судячи з усього, сторінки якогось наукового видання. Там було написано: «Алдрін – біла кристалічна речовина без смаку та запаху. У воді розчиняється погано. Смертельна концентрація для людини – 71 мг/1 кг ваги. Використовується як інсектицид у сільському господарстві. В країнах Європейського Союзу застосування обмежено». Покрутивши папірець у руках, Ярослав поклав його собі в кишеню, поки не розуміючи навіть, навіщо це робить. Пильно розглянув візитівки, знайдені в портмоне, і, вважаючи їх лише рекламою автосалонів, порвав і кинув у попільничку. За хвилину офіціант приніс каву.

– Рівно дванадцята, і я не хочу чути від тебе жодних звинувачень у непунктуальності, – Маріуш упав на стілець навпроти і виклав на стіл свій невеличкий шкіряний дипломат, заходившись відхекуватися. – Матко Боска, нині справді божевільний день. Спека просто страшна, а мені не дають посидіти на місці бодай півгодини.

– Принесіть пляшку холодної мінералки, – замість відповіді попрохав Ярослав офіціанта.

– Велику пляшку, прошу! – додав Маріуш і, зачекавши, доки офіціант віддалиться виконувати замовлення, мовив: – Отже, ти маєш перші плоди своєї роботи. За тобою стежать, ти змушений учинити бійку в самому центрі туристичної Варшави, і тобі погрожують. Гарні результати. Що з добрих новин?

Ярослав відкинувся на спинку стільця. Потягуючи каву мовив:

– Не все у таких темних тонах, мій друже. Досі варшавська поліція не була жодного разу потривожена за моєю допомогою.

– І ця прикра ситуація ось-ось має змінитися. Я ж тебе знаю як облупленого, Ярику, тож давно приготувався до головного болю. Учора знайшли твою «Ауді». Стояла порожня на узбіччі за кілька кілометрів від виїзду з міста в напрямку Познані. Виявляється, вона в розшуку вже кілька місяців.

– І після цього ти мені кажеш, що я твій головний біль? Тепер поліція зможе повернути авто щасливому власнику. І все, зауваж, з моєї легкої руки.

– Навряд чи власник буде надто щасливим. Салон вигорів дотла.

Ярослав від несподіванки присвиснув.

– Так! А це вже цікаво. Від початку справи другий спалений автомобіль. Вимальовується злочинний почерк.

На хвилину обидва замовкли, очікуючи, поки офіціант розставить склянки і пляшку з водою, після чого Ярослав одразу перейшов до справи.

– Поглянь на цих людей, будь ласка, друже, – протягнув він Маріушу свій телефон, відкривши на його екрані кадри, зроблені напередодні крізь вітрину зоомагазину у Старому Мясті.

Той швидко переглянув фотографії і знизав плечима:

– Здається, десь бачив. Наші клієнти, безпомилково. Але, щоб сказати точніше, повинен звіритися з картотекою. Скинь мені на телефон.

Ярослав швидко ввімкнув «блютуз» і перекачав знімки.

– І ще одне. Мені потрібно знати, чи ці люди не пов'язані з людиною на ім'я Павло Стоцький. Може переховуватися під прізвиськами Гуліватий або Бородань.

– Це все?

– Не зовсім. Я перевірив усіх пасажирів, які мешкають у Варшаві. Схоже, Сердюк і Мостовий зараз у Млинарже під іменами Стефан Бєлаш і Рафал Богач. Я хочу, щоб ти перевірив, чи давно там з'явилися люди з цими іменами. За всю цю роботу мій клієнт уповноважив мене заплатити п'ятсот доларів. Ось вони, – Ярослав витягнув портмоне і відрахував п'ять стодоларових папірців, поклавши їх на стіл перед Маріушем.

Маріуш зітхнув. Сумно посміхнувшись, склав купюри й опустив собі до кишені.

– Повір, для тебе я міг би це зробити безкоштовно. Але, коли твій клієнт може собі дозволити заплатити мені за працю, було б безглуздим відмовлятися. Адже я поляк.

– Ти розумна людина і добрий товариш, Маріуше. Зателефонуй, як щось дізнаєшся, – Ярослав устав з-за столу і подав на прощання руку. – Час мені вирушати.

– Не лізь на рожен, Ярику. І телефонуй, коли буде потрібна допомога.

– Неодмінно.

Вже з трамвайної зупинки Ярослав зателефонував до довідкової служби автовокзалу і з'ясував, що найближчий автобус до Млинарже від'їздить лише за три години. Був час повернутися до готелю, пообідати в номері, відпочити й зібратися з думками.

Розділ 22

Відпочити на самоті не вдалося. Ярослав тільки закінчив обід, який складався з курятини, картопляного пюре й овочевого рагу, прийняв душ і завалився на диван, як тихим дзвінком озвався міський телефон.

– Пробачте, що турбую, пане Савицький, вами цікавилася певна особа, – почувся у слухавці голос портьє. – Я відповів, що ви тут не проживаєте, але вона наполягає.

– Вона?

– Так, пані наказала відрекомендувати її як Барбару Красовську і тепер очікує в холі.

Ярослав мить поміркував. Відвідини Барбари були для нього цілковитою несподіванкою. Він за своєю звичкою нікому не розповідав, у якому готелі зупинився. Як же вона здогадалася розшукувати його саме тут? І з якою метою? Адже цілком достатньо було телефонного дзвінка. Втім, гроші вона заплатила більш аніж вагомі, отже, попри всі слова, що для неї це несуттєво, мала повне право впевнитись, що ті гроші були заплачені не марно. Звичайно, Ярослав до кінця слідства нізащо не розповість їй про хід справи. Але принаймні повинен запевнити в тому, що все йде під його невпинним контролем.

– Добре, Мареку, що ти зателефонував мені. Сповісти пані Барбару: я за хвилину спущуся у хол, щоб вітати її особисто.

Барбара була зодягнена в довгу чорну сукню з відкритими плечима. На голові мала чорного крислатого капелюха та великі темні окуляри. Вона сиділа у шкіряному кріслі біля скляного журнального столика і палила довгу тонку сигарету ніби не помічаючи Ярослава, який до неї наближався. Нарешті поглянула на нього крізь окуляри.

– Рада вас бачити, пане Савицький. Маю надію, не потурбувала?

– Аж ніяк. Мені теж надзвичайно приємно вас бачити. Навіть попри те, що я не повідомляв вам, де зупинюся.

– Ви не образитеся на мене за те, що я сама взяла на себе сміливість вас відшукати?

– У тому разі, якщо розповісте мені, як вам це вдалося. Згодиться в оперативній роботі.

– Навряд. Я співвласниця цього готелю і ще кількох, тож маю можливість дізнатися, хто в них проживає. Мені просто поталанило. Ми будемо розмовляти у холі чи ви все ж запросите мене до себе?

Ярослав галантно вклонився.

– Прошу вибачення у пані. Прошу до мого барлогу!

Красовська ледь помітно посміхнулася, поклала недопалок у попільничку і встала.

– Ходімо, – мовила, вирушаючи в напрямку ліфтів.

Увійшовши до номера, Барбара роззирнулася і попрямувала до крісла біля вікна.

Слідкуючи за її ходою, стрімкою і сповненою тієї самовпевненої грації, яка вирізняє жінку, котра знає собі ціну, Ярослав про себе здивувався тій разючій зміні, що за зовсім нетривалий час відбулася в прибитій горем Барбарі, яку зустрів тиждень тому у львівській кав'ярні «Дукат». Тепер це була справжня Барбара, і Ярослав зрозумів, чому «павучий професор», як він подумки назвав маму Євгена Бондаренка, не любила свою невістку.

– Вип'єте чогось? – запитав він у неї, підійшовши до бару.

– Дякую. Склянку фруктового соку, якщо ваша ласка. Я в цей час не вживаю алкогольних напоїв.

– Чого пані забажає, – Ярослав, поглянувши в нетрі бару, витягнув два пакети з соком. – Маємо ананасовий із м'якоттю і помаранчевий. Який бажаєте?

– А який більше подобається вам? – запитала Барбара, знявши свої окуляри і поглянувши на Ярослава якимось незрозумілим поглядом.

Ярослав знизав плечима.

– Ніколи не замислювався над цим питанням. Напевне, все ж ананасовий.

– Тоді давайте вип'ємо ананасового.

Ярослав наповнив дві склянки соком. Одну з них подав Барбарі.

– Пригощайтеся. Тепер я готовий вислухати причину вашого візиту.

Барбара зробила невеличкий ковток зі своєї склянки і кинула на Ярослава ще один вологий погляд.

– Хіба вона не очевидна?

– Тобто ви хотіли обговорити хід слідства. Бачите… пані Барбаро, у мене є правило…

Раптом Барбара поставила склянку на столик і сплеснула руками:

– Яка я неуважна! Господи, я зовсім забула!

– Що саме?

– На столику в холі залишилась моя косметичка. Яка легковажність з мого боку!

Ярослав поставив склянку на стіл.

– Не турбуйтеся, я зараз же сходжу по неї. У холі «Аркадії» немає сторонніх людей, тож упевнений, що вона досі там.

– О, якщо вам не складно!

Ярослав швидко збіг сходами в хол і підійшов до того місця, де щойно сиділа Барбара. Невеличка, пошита з крокодилової шкіри сумочка справді лежала на столику, прикрита сторінками кольорового жіночого журналу. Він швидко підхопив її і повернувся до номера. Барбара стояла біля вікна, вглядаючись у мурашник ділового центру Варшави.

– А от і ваша косметичка, пані Барбаро. Як бачите, вона нікуди не поділася.

Барбара взяла з рук Ярослава сумочку і пожбурила її на стіл.

– Я вдячна вам. Можна ще соку?

– Звичайно, – Ярослав наповнив її склянку і взяв до рук свою. Зважив у долоні і поставив назад. У спеку пити солодкий ананасовий сік зовсім не хотілося. – Отже, повернімося до нашої розмови. Бачите, у мене є правило, згідно з яким я нікого не втаємничую в деталі слідства. Можу лишень розповісти про перебіг подій у загальних рисах.

Красовська навіть не поворухнулася. Притримувала лівою рукою лікоть правої і пила зі склянки сік, віддаючись, здається, до решти цій справі.

– Коротко кажучи, – продовжив Ярослав, – у мене є досить багато напрацювань і реальних підозрюваних у вашій справі. Я тримаю в руці кілька цілком міцних ниточок. Крім того, мені допомагають, як тут, так і в Україні, люди, котрі добре знають свою справу. Думаю, не пізніше, аніж за сім, максимум десять, днів я зможу дати вам повний розклад, а винні у смерті вашого чоловіка понесуть справедливу кару за свої діяння.

Барбара мовчала.

– Поки це все, що я можу вам розповісти, – підбив підсумок Ярослав.

Вона повільно повернулася і поглянула на нього довгим поглядом, після чого поставила склянку на стіл, зробила два кроки назустріч і сповненим грації рухом зняла капелюха, недбало пожбуривши його на підлогу. Хвиля золотавого волосся розсипалася по її напівоголених плечах.

– Ти насправді нічого не розумієш? – видихнула в обличчя Ярославу, обплітаючи його шию руками. – Мені потрібна впевненість, впевненість у завтрашньому дні. А я її не маю… Я залишилася зовсім сама!

У Ярослава ледь відчутно запаморочилося в голові від повної несподіванки, оглушливого букета парфумів Барбари і близькості її пружного, попри вік, тіла. Вперше побачивши її обличчя так близько від себе, він не міг не помітити, що пластична хірургія таки заслуговує грошей, які на неї витрачаються, – Її шкіра, ніжна й бархатиста, була свіжою, немов у двадцятирічної красуні, хоча вкриті ледь помітною сіточкою зморшок очі дивилися поглядом людини, котра пройшла великий і непростий шлях. Радше за звичкою, аніж розуміючи, що діє, Ярослав обійняв її тонку талію і ледь-ледь притиснув до себе. Тієї ж миті відчув, як затріпотіло в руках її тіло, а рука з довгим манікюром обхопила його потилицю і притисла його вуста до своїх. Довгий п'янкий цілунок примусив холодний розум детектива, котрий ніколи не полишав Ярослава раніше, геть зникнути під хвилею романтично-юнацьких відчуттів. Лише на хвилину. Врешті-решт опанувавши себе, Ярослав відсторонився.

– Барбаро, – м'яко мовив він, – Барбаро… Не варто.

– Мовчи! – гаряче зашепотіла вона. – Мовчи і не відштовхуй мене.

– Барбаро, заспокойтеся.

Вона, наче раптом опам'ятавшись, відпустила обійми, сховала обличчя за тремтливими долонями і впала у крісло. Деякий час мовчала.

– Дай мені чогось випити, – видихнула нарешті. – І налий собі.

Відчувши, що ананасовий сік буде недоречним, Ярослав поспішив до бару. Невдовзі повернувся з двома бокалами коньяку.

Барбара пила з виглядом людини, яка надто довго знемагала від спраги. Нарешті, відставивши бокал, поглянула на Ярослава.

– Не дивись так на мене. Краще випий.

Ярослав послухався, виплеснувши в горлянку пекучий напій. І раптом у ній немов прорвало загату, яка до цього утримувала цілу лавину почуттів.

– Ти сильний, Савицький… Так, ти надто сильний. Я знаю, ти осуджуєш мене. І маєш на це право. Але я не така сильна, як ти… Я розбита, стомлена й самотня. Чи знаєш ти, що таке бути самотнім? Тобі невідомо, як важко утримувати себе в рамках, коли твій світ розбито, як казкове дзеркало, а його друзки смертельно поранили твоє серце… Навіть якщо твоє життя підносило тобі випробування, ти не зможеш осягнути всієї глибини пекла, у яке доля пожбурила мене. Тому що ти сильний. Тож не жени мене. Не жени хоча б зараз!

Барбара рішуче встала й одним рухом зірвала з себе сукню, залишившись лише в чорних шовкових панчохах. Мить – і вони вдруге злилися в пристрасному цілунку, та тепер Ярослав навіть не думав опиратися жіночому тілу, що так жадібно вимагало його. Він вхопив її на руки і жбурнув на постіль, пірнаючи слідом у запаморочливі обійми. Якимось стороннім чуттям помічав, що вона навмисне не вдягла нижньої білизни, коли вирушала до нього, і застосувала надто багато парфумів з феромонами, але просто не хотів цього аналізувати. Він кохався з нею і хотів, щоб мить близькості тривала якнайдовше, віддаючись почуттю, яке не мало нічого спільного з коханням, але до нестями п'янило його…

Коли все скінчилося, Барбара вивільнилася з обіймів, швидко вдяглась і зупинилася біля дверей. Кинувши на Ярослава довгий погляд, відчинила їх і зникла. Не вимовила жодного слова. Полежавши ще кілька хвилин, Ярослав звівся і попрямував у душ, на ходу намагаючись зрозуміти, що відбулося.

Частина 2

Розділ 1

Дорога до Млинарже забрала менше години. Пряма, немов стріла, автострада рівним сивим килимом лягала під колеса автобуса, а в затишному салоні тихо грала музика, примушуючи повіки злипатися, а свідомість – бажати якнайдовше продовжити цей шлях. Десь далеко позаду залишилися події дня вчорашнього і ранку сьогоднішнього. З біганиною Старим Мястом, погрозами невідомих і клоунадою під час перевірки пасажирів злощасного авіарейсу. 3 філософськими роздумами «а-ля Дон Корлеоне» від Івана і тваринним сексом з мільйонеркою, котра лише нещодавно стала вдовою. Так, світ зрушив з «котушок» і мчав, утрачаючи рештки здорового глузду, у невідомому напрямку. Але Ярославу зараз не було до цього жодного діла. Як і до подій найближчого майбутнього. Ще до посадки в автобус він деякий час вагався, чи не варто завітати до Млинарже в супроводі поліцейського загону, скориставшись допомогою Маріуша. Але врешті відкинув таку думку. Потрібно було спочатку впевнитися, що він має справу саме з Сердюком та Мостовим, не налякавши їх передчасно. Затримати ж «друзів» Євгена Бондаренка було справою техніки. І, відштовхнувшись від згадок про роботу, немов від дна тихої повільної водойми, думки Ярослава почали розкручуватись, аналізуючи можливий розвиток подій після того, як місцезнаходження вбивць Євгена буде встановлено. Сонливість остаточно полишила його, і, коли автобус розчинив двері біля платформи автобусної станції, він почувався доволі бадьорим.

Невеличкий автосалон був розташований поряд з автовокзалом, низьким дахом уклоняючись стрімким білосніжним стінам і гостроверхим дахам костьолу, що височів над провінційним Млинарже. Автосалон зустрів Ярослава автоматичними дверима, які тихо розчинилися перед ним, струменем прохолодного повітря з кондиціонера і рекламною вивіскою, котра розповідала, що саме тут можна взяти недорого автомобіль напрокат. Зодягнений у чорні штани, білосніжну сорочку і блакитну краватку менеджер уважно вислухав Ярослава і запопадливим жестом указав на скляні двері, що вели до внутрішнього майданчика для паркування. Ярослав швидко зупинив свій вибір на непримітному темно-синьому «Фольксвагені», зачекав кілька хвилин, доки буде оформлено договір, розрахувався й виїхав на бруківку вузьких вуличок міста.

Деякий час довелося поблукати незнайомим містом – Ярослав не хотів розпитувати перехожих про місцезнаходження потрібної адреси, щоб не привертати зайвої уваги, а заодно вирішив дещо вивчити розташування вулиць і виїздів з міста. Нарешті він відшукав потрібну п'ятиповерхівку і, роздивившись околиці, вирішив знайти якусь кав'ярню, щоб пообідати. Таке місце віднайшлося за кілька кварталів. Він зупинив авто на просторому асфальтованому майданчику перед піцерією і попрямував до невеличкої зали, яка дала притулок кільком десяткам відвідувачів за прозорою скляною вітриною. Вже підійшовши до широкого шинквасу з фальшивого мармуру, над яким світилася біла пластикова вивіска з асортиментом страв та напоїв, що їх можна було замовити, помітив Сердюка та Мостового.

Обидва хлопці сиділи за два столики від нього, з кухлями пива в руках. Недбало теребили великі рожеві креветки і про щось неголосно розмовляли. Ярослава вони або не помічали, або його обличчя було їм незнайоме. Все ж, намагаючись бути якомога обережнішим, Ярослав повернувся до них спиною, впівголоса попрохав офіціантку принести меню йому за столик і примостився так, щоб від хлопців його відмежували три столики, зайняті відвідувачами. Довго гортав меню, після чого замовив якісь страви, запитав у офіціантки дозволу палити і, отримавши його, клацнув запальничкою. Крадькома кинув кілька поглядів на столик, за яким сиділи Сердюк із Мостовим. Скидалося на те, що йому нарешті пощастило. Він не лише натрапив на своїх «клієнтів» одразу після прибуття до Млинарже, його ще й не впізнали – тепер Ярослав міг заприсягтися в цьому. Так безпосередньо поводитися, як це робили його підозрювані, могли лише люди, які не відчувають небезпеки. Втім, якщо він ледь-ледь міг згадати обличчя одного з них, завдячуючи тому, що колись працював у міліції й перетинався з ним у зв'язку з якоюсь кримінальною справою, шанс пригадати його обличчя для Сердюка й Мостового наближався до нуля. Хоча дозволити собі розслабитися Ярослав не міг. За чверть години він узявся до їжі. Коли закінчував їсти перше, відчув у кишені вібровиклик мобільного телефону.

Телефонував Іван.

– Здрастуй, дорогий, – долинув до Ярослава, як завжди, спокійний і впевнений голос. – Як ти?

– Цілком добре, Іване. Зараз саме обідаю.

– Надто пізно. Ти не слідкуєш за своїм харчуванням.

– Так, не слідкую.

– Це не дуже добра звичка, і час покаже справедливість моїх слів. Маю надію, у тебе вистачає розуму не харчуватися в тих піцеріях, які, немов гриби після дощу, розрослися на кожному кроці?

– Звичайно, Іване. Я в японському ресторані й зараз саме вирішую, чи обійтися звичайним суші, чи спробувати морського їжака.

– Почуття гумору в тебе краще, аніж манери, хлопче. Але облишимо їх. Я виконав ту справу, про яку ти прохав мене.

– Я вдячний тобі.

– Не варто подяки, – Іван відкашлявся. – Подякуєш, відвідавши мене найближчим часом. Я спробую продемонструвати, як мусить харчуватися людина, що поважає себе. А Спудей не причетний до нападу на твого товариша, дорогий.

– Це точна інформація?

– Настільки точна, що така людина, як я, може дати слово: вона вірогідна на сто відсотків. Спудей уже два місяці як відійшов від справ і сидить у Монте-Карло з сімнадцятирічною білявкою, в котру втріскався, неначе сопляк. Це надто принизливо, коли тобі шістдесят, а якась довгонога особа, котра ще вчора бавилась лялькою Барбі, крутить тобою наче циган сонцем. Принизливо і смішно. Але Семен дожився до такого стану. До речі, він теж полюбляв харчуватися в піцеріях.

– Ще раз дякую тобі, Іване.

– Бережи себе, дорогий. – На тому кінці вимкнулися.

Ярослав поклав слухавку на стіл. Мостовий із Сердюком замовили ще по одному кухлю пива. Закінчивши з першим, Ярослав підсунув до себе дощечку з піцою, на якій шматочки курки й ледь присмажених шампіньйонів потопали в янтарній хвилі розтопленого сиру. Їв не поспішаючи. Коли офіціантка принесла каву, Мостовий ніс від стійки ще два кухлі пива. Ярослав зрозумів, що пересидіти хлопців не вдасться, тож немає іншого виходу, як очікувати їх в автомобілі, що на сонці розпікся до стану мартенівської печі. Він не поспішаючи допив каву, розрахувався і пішов до виходу. Коли минав столик, за яким сиділи Мостовий і Сердюк, відчув на собі уважний погляд.

– Ти нічого не забув, пшеку? – почув розв'язний голос Мостового.

Ярослав зупинився й одягнув на обличчя дурнувату посмішку.

– Prosze pana? – поглянув на Мостового.

– Не треба мене прохати. Телефон свій забери, а то прийдеться у рейсу дзвонити, – Мостовий реготнув з власного жарту й додав: – Що, не розумієш, бідолахо? Не знаю я вашої тарабарської, телефон, кажу, на столику залишив, – указав він рукою.

Ярослав почервонів і ляснув себе долонею по лобі. Він дійсно забув на столику телефон.

– Dzienkuje bardzo, dzienkuje! – замахав він головою і повернувся по апарат.

Мостовий пхикнув:

– Спасибі не булькає. Дивися голову не загуби.

Ярослав, подумки лаючи себе останніми словами, вискочив з піцерїї. Таких помилок він не міг собі дозволяти. Заспокоївся лише тоді, коли сів за кермо й відігнав машину в затінок крислатої тополі, що знемагала від посухи поряд зі стоянкою.

Зупинився так, щоб у дзеркало заднього огляду можна було бачити вихід із піцерії. Про всяк випадок перевірив пістолет, після чого стромив його за пояс.

Очікувати довелося недовго. Не більше аніж за чверть години на стоянку під'їхало таксі, у яке сіли обидва Ярославові підопічні. За мить легковик уже мчав у напрямку тієї самої адреси, яку Ярослав відзначив ще до відвідин піцерії. Зачекавши кілька секунд, він рушив за ним слідом. Їхав, тримаючись на дві машини позаду, дочекався, доки таксі пірне у подвір'я, проїхав ще близько ста метрів і звернув у наступний провулок, зупинившись так, щоб бачити потрібний під'їзд. Мостовий вийшов з авто, зачекав приятеля, і за хвилину обидва зникли в темному отворі дверей. Помилки бути не могло. Саме вони мешкали за цією адресою під іменами Стефан Бєлаш і Рафал Богач. Ярослав набрав номер Галкіна.

– Привіт, друже! – почув за мить його веселий голос. – Не вірю власним вухам. Зізнаюся, було враження, що ти про мене забув.

– Як бачиш, пам'ятаю. Як там твої справи з убивством Бондаренка?

Галкін театрально зітхнув.

– Не сип мені сіль на рану, Савицький. В управлінні кожен день головомийка, про преміальні на два місяці вперед можна не згадувати, ну й тому подібне. А один мій знайомий, котрий заприсягся рятувати старого товариша від усіх цих терній, уперто не хоче виходити на зв'язок уже кілька днів. Ти його часом не зустрічав?

– Часом зустрічав. Він тобі переказує вітання й говорить, що ти можеш готувати офіційний запит. Наші друзі очікують на нього неподалік від Варшави, у Мецці деревного вугілля під назвою Млинарже.

Галкін ураз став серйозним.

– А от із цього місця попросив би розповісти детальніше. Ти знайшов Мостового і Сердюка?

– Вгадав. Живуть у Млинарже. Я їх щойно бачив і тепер сиджу в машині біля їхнього будинку. Маріуш обіцяв допомогти, тож зараз буду телефонувати до нього. А ти не гай часу готуй офіційний запит.

– Зрозумів. Уже біжу в управління! Слухай, Ярику, тут відкрилася ще одна цікава деталь. Поки не знаю, яким боком вона стосується нашої справи, але в організмі в Бондаренка експерти знайшли значну дозу однієї досить рідкісної отрути.

– Отрути? Нічого не розумію. Ти хочеш сказати, що, перед тим як застрелити, його намагалися отруїти? Але це не зовсім логічно, м'яко кажучи.

– Я сам нічого не розумію. Але перед нами факт.

– Що за отрута?

Галкін на хвилину замовк, чути було тільки, як шелестіли папери.

– Ага, ось… Алдрін. Інсектицид, який має властивість накопичуватись у людському організмі. Звичайно, погана екологія і таке інше. Зараз складно знайти людину, у якої в організмі немає якоїсь подібної мерзоти. Але послухай, Ярику, у нього така концентрація, ніби він їв цю хімію ложками. Мало не смертельна доза! Дивна ситуація. Але пусте, головне для нас зараз – привезти до Львова твоїх «братів-акробатів». Я думаю, хтось із них прошепоче мені на вушко, у чому тут справа.

– Алдрін, – механічно повторив Ярослав. – Ти не помиляєшся?

Галкін пхикнув:

– Ображаєш, переді мною висновок експертизи. А в чому річ?

– Ні в чому. Але коли, проживши кращу половину життя, ти жодного разу не чуєш назви «алдрін», а за кілька останніх днів зустрічаєшся з нею двічі, мимоволі стає цікаво: хіба це просто збіг обставин? Дякую за інформацію.

– Немає за що. Добре, нехай щастить тобі, генію детективної справи. Буду готувати папери.

Ярослав стримано посміхнувся.

– Не перехвали. – Він вимкнувся й одразу ж набрав Маріуша. Той вислухав, час від часу ставлячи короткі запитання, після чого зітхнув:

– Як кажуть у вас, не мала баба клопоту, купила порося… Не починай нічого сам, я з оперативною групою буду за годину. Дочекайся мене, чуєш?

– Так, Маріуше, я тебе чую. Сиджу тишком-нишком і наглядаю за бабусями на лавочці біля під'їзду.

– О'кей, до скорої зустрічі.

Ярослав ледь-ледь опустив бічне скло, дістав цигарку і приготувався очікувати приїзду поліції. Однак припалити йому так і не довелося.

Невідомо звідки з'явившись, до під'їзду підскочив чорний джип із тонованими вікнами. Його двері розчинилися, і на вулиці, лякаючи кількох літніх жінок, котрі мирно розмовляли, сидячи на лаві, намалювалися четверо чоловіків. Їхній вигляд змусив Ярослава присвиснути – разом з обома вчорашніми знайомими зі Старого Мяста до під'їзду, у якому мешкали Сердюк і Мостовий, кинувся лисий атлет, з котрим Ярослав познайомився на квартирі у Федька, і… Гуліватий. Останній добряче поповнів із часу, коли вони бачилися востаннє, а також збрив бороду, але Ярослав знав точно, що він не помилився. Це був той самий чоловік, котрий вбив у нього на очах полоненого росіянина і мало не звів у могилу його самого. Ярослав принишк, вирішивши дочекатися, чим усе закінчиться.

Не більш як за п'ять хвилин відвідувачі повернулися до машини. Тепер у супроводі Мостового та Сердюка. Кинувши на них погляд, Ярославові здалося, що обидва виглядали дещо розгубленими, хоча йшли самі й не думали опиратися. Швидко заскочили на заднє сидіння величезного позашляховика, і невдовзі авто, ревонувши потужним двигуном, викотилося з двору. Ярослав повернув ключ запалювання й вилаявся: стартер, скреготнувши, замовк. Спробував удруге і втретє. Жодної реакції. Витвір німецьких автобудівників перетворився на купу непотрібного залізяччя. Спересердя Ярослав ударив долонями по керму.

– Чорт би вас забрав! – вилаявся невідомо до кого і вдруге набрав номер Маріуша. Швидко розповів йому про нові обставини й продиктував номери джипа. Отримавши вказівку «сидіти й не рипатися», лише зітхнув і пообіцяв так і вчинити.

Після недовгих роздумів Ярослав усе ж вийшов з машини. Підкоряючись обставинам, вирішив поглянути на квартиру, у якій проживали підозрювані. Швидко піднявся на четвертий поверх і подзвонив у дзвінок потрібного помешкання. Як і очікував – жодної відповіді. Вже потягнувся до кишені за відмичкою, коли помітив, що двері відімкнені. Швидко озирнувшись, Ярослав натиснув на ручку дверей і ступив до напівтемряви передпокою.

Першим, що відчув Ярослав, опинившись у квартирі, був запах тютюнового диму і підгорілої олії. Квартира виявилась невеликою – на дві кімнати, із крихітною кухнею. У першій з кімнат стояв диван, завалений брудним посудом і порожніми пляшками столик і велика шафа-купе з дзеркальними дверима. На стіні навпроти дивана висів величезний, понад метр завширшки, плазмовий телевізор. Сам вигляд кімнати красномовно свідчив про неохайність людей, котрі жили в ній: дубовий паркет тут існував поряд із купами пилу і павутиння в кутках, брудними шкарпетками й рештками їжі, а на дорогих шпалерах були похабні постери з оголеними дівчатами й написи, зроблені маркером. Ярослав перейшов до другої кімнати. Там картина відрізнялася від щойно побаченої хіба що великим двоспальним ліжком замість дивана й білосніжним сервантом із безліччю відчинених дверцят і завалених різноманітним мотлохом полиць. Поблизу вікна стояв досить великий письмовий стіл, на котрому розмістилися ноутбук і кілька куп паперу. Була на ньому ще одна річ, яка зацікавила Ярослава особливо. Він узяв цю річ до рук і в задумі сів у крісло. У нього в руках була, і жодних сумнівів не залишалося, запальничка Барбари Красовської. Золота, зі стразами й двома середніх розмірів сапфірами у петельках готичної літери «В». Та сама, якою вдова припалювала, сидячи у львівській кав'ярні «Золотий Дукат». Ярослав, замислившись, клацнув запальничкою і кілька секунд дивився на рівний помаранчевий вогник, після чого загасив його і клацнув удруге.

– Тобі невідомо, як важко утримувати себе в рамках, коли твій світ розбито, немов казкове дзеркало, а його друзки смертельно поранили твоє серце… – процитував він, пригадуючи гарячий шепіт і палкі обійми Барбари. – Я розбита, стомлена й одинока… А чи справді ти настільки одинока, як намагаєшся мені продемонструвати?

Ярослав поклав запальничку до кишені, від'єднав від мереживного кабелю ноутбук і рішучим кроком попрямував до виходу. Цієї миті він не мав злості на взятий напрокат старенький «Фольксваген», навпаки, був вдячний йому. Йому і випадку, який є не менш важливою частиною роботи детектива, ніж досвід та аналітичний розум.

Бабусі на вулиці, здається, не звернули уваги на незнайомого відвідувача – вони все ще гаряче обговорювали нещодавній приїзд людей Гуліватого.

– Потрібно дати знати в поліцію, – говорила похила пані у блакитному береті до своєї сусідки. – Тут коїться щось недобре.

– Не переймайтеся, пані, молоді люди поводяться досить пристойно. Що ж до того, хто їх відвідує, – це не наша справа, – відповідала та, одягнута в коричневий брючний костюм, бабуся з милицею в руках.

Ярослав швидко проминув їх і, похваливши себе за те, що здогадався покласти ноутбук до пластикового пакета, знайденого в кухні, попрямував до машини. До часу, коли з'явиться Маріуш, він мав устигнути переглянути файли, збережені на жорсткому диску комп'ютера. І щось підказувало Ярославу, що, окрім порнофільмів та іграшок, там було багато такого, що безпосередньо стосувалося смерті Євгена Бондаренка і двох невідомих, спалених на Личаківці.

Він підійшов до машини, натиснув кнопку розблокування замка на брелоку і хотів уже сідати на сидіння водія, коли почув поряд голос:

– Багато накопав?

Блискавично оцінивши ситуацію, Ярослав випустив з руки пакет із ноутбуком. Він миттєво розвернувся в бік того, хто говорив, і засунув руку під піджак, відшукуючи руків'я пістолета. Але закінчити почату справу не встиг: з-за спини у щоку йому вдарив струмінь аерозолю з нудотно-солодкуватим запахом, і свідомість, закружлявши, почала провалюватись у дзвінку безодню.

Розділ 2

Голова боліла настільки сильно, що Ярослав навіть застогнав, намагаючись обхопити її руками. Але здійняти руки догори не вдалося. Поступово приходячи до тями, він відчув, що вони закуті міцними путами і прив'язані до якогось предмета. Ще за хвилину в очах розвиднилося настільки, що предмет, до якого його було прикуто, набрав більш чітких обрисів. Ним виявився чавунний радіатор центрального опалення. Ярослав роззирнувся навсібіч. Він сидів на бетонованій підлозі напівтемного приміщення без вікон. Під стелею, підморгуючи, горів продовгастий циліндр лампи денного світла. Неподалік від Ярослава розташувався стелаж, на якому лежали пластикові коробки і незрозумілого призначення залізяки, щедро притрушені пилом і повиті павутинням. Але те, що Ярослав побачив у протилежному кутку, привернуло його увагу значно більше, аніж стелаж із мотлохом. Там одне біля одного лежали тіла Мостового та Сердюка. В тому, що перед ним лише тіла, а не живі люди, Ярослав був упевнений з першого погляду на них: у кожного була перерізана горлянка, а кривава калюжа на підлозі займала не менше чверті площі приміщення. У повітрі явно відчувався нудотний запах крові. Ігри закінчились, і все ставало дуже й дуже серйозним. До справи, яка почалася на львівських вулицях трьома трупами, долучилися ще два на теренах Польщі. А найголовнішим було те, що обставини, у яких опинився він, Ярослав Савицький, не давали можливості чітко усвідомлювати, яку долю готували йому ті, хто запросив його до цього місця і поселив поряд із двома вбитими. Вмостившись зручніше, Ярослав спробував оглянути кайданки, якими його було прикуто. Звичайні поліцейські наручники. У кишенях, звичайно, не залишилося ні гаманця, ні мобільного телефону. Зник і пістолет, яким Ярослав так і не встиг скористатися. Становище, м'яко кажучи, невтішне. Ярослав схилив голову і підборіддям притиснувся до коміра сорочки. Зашита в нього крихітна відмичка була на місці. Ярослав уп'явся зубами в матерію і повільно почав гризти, прислухаючись до болю, що пульсував у голові, – газ, яким його приспали, був, найімовірніше, якоюсь похідною від хлороформу, і тепер він виходив з організму з ефектом, що перевершував найпотужніше похмілля.

У дверях заскреготало, двічі клацнув ключ у замку, і до приміщення зайшли двоє чоловіків. Придивившись, Ярослав упізнав Пашу Стоцького та лисого. Він безсило відкинув голову, обпершись нею об прохолодну стіну, і очікував подальшого розвитку подій. Стоцький-Гуліватий витягнув із кутка стілець, сів на нього верхи, тримаючись за два метри від ніг Ярослава, і поглянув йому в очі.

– Ну от і зустрілися, Оверку, – видихнув він з кривою посмішкою. – Впізнаєш?

Ярослав промовчав. Йому було до біса неприємно чути цей голос і бачити глузливу посмішку колишнього колеги по кривавій роботі.

– Впізнав, бачу. Давно я хотів із тобою зустрітися… А ти? Хотів зустріти соратника, побратима по зброї?

– Ти мені не соратник і не побратим, Гуліватий, – хрипким голосом вимовив Ярослав.

Гуліватий засміявся каркаючим сміхом.

– Ну, звичайно, Гуліватий тобі не побратим. Ти ж у нас білий і пухнастий. Робін Гуд і Устим Кармалюк в одному тілі. Так? Крові на тобі теж немає? Чого мовчиш?!

Ярослав зітхнув.

– Це не твоя справа.

– Може, його кілька разів «кресонути», щоб не патякав? – утрутився в розмову лисий.

– Зачекай, – покрутив головою Гуліватий. – Він у нас міцний горішок. Такого треба бити так, щоб кістки тріщали. Але допоки рано. Він нам дещо розповість. Адже розповіси, Оверку? Інакше не гнівайся, затріщать кісточки!

– Йди до біса, – зітхнув Ярослав і заплющив очі.

– Сміливий… Завжди страху не мав. А дарма! Страх нам даний для самозбереження. Подивись на он ті два шматки лайна, Оверку, – Гуліватий указав на трупи Мостового та Сердюка. – Вони теж було страх утратили, шантажувати мене спробували. Бачиш, до чого їх така втрата призвела? Страх утрачати не можна! То як, буде в нас із тобою розмова?

Ярослав зрозумів, що потрібно тягнути час. Нехай зараз усі козирі в руках його ворога, але в будь-якому разі час грає на його, Ярослава Савицького, користь. Маріуш, напевне, уже знає про зникнення детектива, тож його будуть шукати.

– Про що ти хочеш зі мною розмовляти? – запитав він, презирливо поглянувши на Стоцького. – Невже про те, як «здав» мене, Icy та решту чеченців ефесбешникам? Мені про те менше відомо, аніж тобі самому. Скільки отримав тоді? Я чув про сто тисяч.

Стоцький вишкірився.

– Скільки отримав… Ти що, дорікати мені хочеш? Я приїхав туди продати своє вміння найманця, а не лити сльози над жорстокістю долі. І якщо мені відмовилися заплатити одні, я залишив за собою право отримати свої гроші від інших. Гроші не пахнуть.

– Гроші не пахнуть, Гуліватий. А от зрада смердить. Смердить пацюком.

– Досить! – гаркнув Стоцький і вихопив з наплічної кобури пістолет, спрямувавши його в обличчя Ярославу. – Заткни пельку, якщо не хочеш, щоб я пристрелив тебе прямо тут.

Ярослав сміливо подивився йому в очі.

– Не ламай комедію, Гуліватий. Якби ти хотів мене пристрелити, я лежав би вже поряд із Сердюком і Мостовим. Кажи, що тобі потрібно.

Той повільно опустив руку з пістолетом.

– Так ближче до теми. Хочу почути, що знають про нас твої друзі з варшавської поліції.

– Навіть так… Не забагато хочеш?

– Це тобі вирішувати. Ти маєш інформацію, я можу за неї заплатити.

– Яка плата?

Стоцький розвів руками.

– Ти не дитина. Розумієш, після того, що ти тут побачив, вихід для тебе закрито. Тож я пропоную тобі легку смерть у разі співпраці або смерть у муках, якщо відмовишся говорити. І ти знаєш, як умію мучити я.

Ярослав сумно посміхнувся.

– Так, це ти вмієш. Мені навіть здається, що тобі чужі муки приносять задоволення.

– Вигляд того, як звиватимешся в корчах ти, мені неодмінно принесе задоволення, тож починай свою сповідь краще зараз, у мене не надто багато часу.

– Ти кудись поспішаєш?

Стоцький нічого не відповів, лише люто зиркнув на Ярослава.

– Навіщо ти вбив Бондаренка?

Стоцький зітхнув і поглянув на лисого. Той, швидко наблизившись, розмахнувся і тричі вдарив Ярослава кулаком в обличчя. У голові на мить затьмарилося, і Ярослав відчув, як із розбитого носа та губ рясно потекли струмочки крові.

– Тут запитання ставлю я, як не банально це звучить, Оверку, – Стоцький вишкірився. – Я повторюю: що про мене і моїх людей відомо твоєму другу з варшавської поліції? Мені добре відомо, де й коли ти з ним зустрічався, тож не упирайся. Окрім можливості отримати ще кілька добрих стусанів, ти наражаєш на небезпеку і його.

Ярослав звівся, прийнявши ту позу, у якій був до побоїв, і спробував витерти кров рукавом піджака.

– Маріушу нічого про тебе не відомо, – сказав він за мить. – Я підозрював лише Сердюка й Мостового. Їх і розробляв. Мені самому до біса цікаво, яким боком до цього всього ти.

– Цікаво, кажеш? Так, цікавість – то шлях у майбутнє, як казав один мій улюблений поет. І додавав: а навіщо вам шлях у те, чого у вас немає?

– Я оптиміст.

Стоцький голосно засміявся.

– Мені це відомо. Але мушу тебе розчарувати. Цього разу твій кухоль пива таки наполовину порожній, а не наполовину повний. Я б навіть сказав, що він майже пустий. Крім усіх твоїх неприємностей є ще одна, про яку я не можу не повідомити тебе. Адже ти вбив Мостового і Сердюка! Ти знаєш про це? Ні? Прикро. Але в поліції будуть знати. їм у відділок уже підкинули злощасний «вальтер», кулі з якого оселилися в головах цих недоумків до того, як їм перерізали горлянки. Вгадай, чиї на ньому відбитки? Правильно, твої. Все ж, щоб поліцаї не сушили собі голів, до пістолета додано записку про обставини смерті людей, котрих так хотів побачити Ярослав Савицький. Так ось. Але не будемо заглиблюватися в полеміку. Наступне запитання: про що ти говорив з Іваном?

Ярослав зітхнув. Ось зачіпка, яка дозволяла протягнути ще трохи часу. Стоцький, очевидно, зрозумів, що в нього з Іваном є деякі дружні відносини, тож тепер будь-що намагатиметься дізнатися про них якнайбільше. Для того лишень, щоб оцінити небезпеку, на яку наразить себе в разі вбивства Ярослава. Але, судячи з настрою лисого і характеру самого Стоцького, який Ярослав знав надто добре, таке зволікання буде зовсім нелегким.

– Я говорив із ним про мартіні.

– Про що? – від несподіванки Стоцький випрямився.

– Про мартіні. Це такий напій. Лише білий вермут і джин.

– Білий вермут і джин… Попрацюй із ним трохи, він глузує з нас, – поглянув Стоцький на лисого.

І почалося справжнє пекло. Лисий бив зі знанням своєї справи – коротко й дуже боляче, так, що захоплювало дихання і ковток свіжого повітря здавався справжнім щастям, коли його вдавалося вхопити в розпечені від болю легені. Кров із розбитого носа, брів і губ заливала очі, обличчя та груди, а вивернуті кінцівки пульсували навіть не болем, а гарячим свинцем. І крізь усі ці тортури Ярослав чув насмішкуватий, лінивий голос Стоцького:

– Май на увазі, Оверку, ні твій поліцейський, ні Іван тебе вже не врятують. Тебе взагалі вже ніхто не знайде, повір, я знаю, як приховувати кінці. Тож подумай, якщо ти справді розумна людина: навіщо тобі проходити крізь усе оце? Хіба не легше відповісти на мої запитання? Я розумію, там, у Грозному, ти чомусь убив собі в голову, що я твій ворог, бо розповів москалям про плани їси. І ти свято повірив, що маєш помститися мені. Але скажи, за кого чи за що помститися? Чеченці тобі не були родичами, вони не були й твоїми друзями. Вони просто гарматне м'ясо чужої тобі війни. Та й ти не горець, щоб провадити кровну помсту. Ти солдат удачі, котрий приїхав зняти свої вершки з чужої безголовості. І повір, краще було б, якби ти не робив тоді того, що ти зробив. Тому що я не вибачаю людей, котрі позбавляють мене зароблених грошей. І, якби не трапилась ця нагода, я б знайшов іншу. Але рано чи пізно ти б відповів за втрачені мною сто тисяч вічнозелених американських карбованців. Тож хоч після всього вищесказаного зрозумій – я не буду з тобою панькатися. Я переламаю твої кістки по одній, але доможуся свого. Тож краще розповідай: про що ти говорив з Іваном і що йому відомо про мій зв'язок з убивством?

– Ми говорили про мартіні, – прохрипів Ярослав, коли злива ударів, яка падала на нього, на мить ущухла. – Ми говорили про те, що голландський джин не надто вдалий компонент для мартіні. Краще використовувати справжній, лондонський джин.

Стоцький вилаявся.

– Продовжуй, але не вбий його передчасно, – прошипів він до лисого. Та довго тому працювати не довелося. Після кількох ударів під ребра Ярослав захрипів і сповз на долівку. Втрачаючи свідомість, він бачив на обличчі Стоцького лють.

Розділ З

Коли свідомість повернулася, викидаючи Ярослава з чорного провалля в тіло, що конало від болю, він зрозумів, що у приміщенні нікого немає. Якщо не рахувати двох трупів, за якими, власне, він і приїхав до Польщі. Він спробував поворухнути однією рукою, потім другою. Хоча руки все ще були прикуті до радіатора і кожен рух завдавав болю, схоже було на те, що всі кістки поки що цілі. Ярослав, намагаючись створювати менше шуму, звівся на коліна й відшукав розбитими губами комір сорочки, у якому була зашита відмичка. Цього разу йому ніхто не заважав – очевидно, Стоцький зі своїм помічником вважали, що Ярослав «вирубився» надовго, і забажали відпочити від праці. Три хвилини пішло в Ярослава на те, щоб видобути відмичку і відкрити нею замок кайданків. Ще хвилина знадобилася на те, аби підтягнути до місця, на якому щойно сидів, труп Сердюка, а самому завмерти проміж заваленим мотлохом стелажем і дверима, тримаючи в руках стілець. Ярослав почав очікувати на візит своїх мучителів, прислухаючись до болю, який ніяк не хотів затихати.

Нарешті в коридорі за металевими дверима почулися кроки. Без емоцій, немов про сторонню людину, Ярослав подумав, що в разі, коли зі Стоцьким і лисим зайдуть двоє інших бандитів, у нього не буде шансів залишитися серед живих. У замку клацнув ключ. Ярослав відступив на крок і підняв над головою стілець.

Першим до кімнати ступив лисий. Він зробив не менше двох кроків, поки зрозумів, що не все гаразд, а на місці його нового клієнта сидить попередній. Усвідомити ситуацію далі Ярослав йому не дав – щосили розмахнувшись, він опустив стілець на виголений до блиску череп. Із тріском стілець розсипався, а лисий почав важко осідати на підлогу. Далі спостерігати за ним Ярослав не мав часу – з ревінням, схожим на звіряче, на нього кинувся Стоцький, на ходу дістаючи пістолет. Ярослав швидко пірнув під його руку, заламуючи її назад. Обоє шкереберть полетіли на долівку, і Ярослав отримав такий удар у щелепу, від якого мало вдруге не втратив свідомість. Але руку Стоцького з пістолетом не випустив, натомість із хрускотом вивернув зап'ястя того і ліктем лівої руки заїхав йому у скроню. За мить уже тримав у руках пістолет. І вчасно, бо лисий, який уже встиг оговтатися від першого нищівного удару, мчав до Ярослава, бажаючи покінчити з ним раз і назавжди. Ярослав відчув, що продовження бійки йому не пережити. Він швидко звів пістолет і двічі вистрілив у груди нападнику. Лисий, немов налетівши на невидиму стіну, впав на підлогу і більше вже не рухався. Ярослав повернувся до Стоцького і взяв на мушку його. Той криво посміхнувся.

– Недооцінив… Чорт забирай тебе, Оверку! Чого дивишся?! Стріляй!

Замість відповіді Ярослав наблизився до нього і, не давши оговтатись, щосили зацідив у голову руків'ям пістолета. Стоцький без зойку повалився поряд із лисим, з-під якого вже почала розпливатися кривава калюжа, доповнюючи вигляд комірчини у стилі голлівудського фільму жахів.

– Я не чеченець, Гуліватий. Але помсту ти заслужив, – віддихуючись, мовив Ярослав. – І ти її отримаєш, рано чи пізно! Але не тут і не зараз. Ти ще маєш проспівати свою арію в поліції.

За десять хвилин по тому, трохи відмивши обличчя й одяг від слідів крові та відшукавши в кишені Стоцького свої телефон і гаманець, Ярослав обережно підійшов до джипа на вулиці. У ньому неподалік від входу до будівлі, у якій відбулися вищенаведені події, очікували на свого шефа двоє бандитів, із якими Савицький нещодавно досить мило поспілкувався у варшавському Старому Мясті. Коли двері автомобіля відчинилися знадвору, на обличчі того з громил, котрий сидів за кермом, з'явилася така гримаса, від якої Ярославу захотілося сміятися – його очі вирячилися, а нижня щелепа кумедно відвисла. Довго дивуватися Ярослав йому не дозволив. Він швидко «приспав» його руків'ям пістолета і навів зброю на іншого бандита.

– Поклади руки на панель, друже. Так, щоб я їх бачив, – неголосно, але владно вимовив він. – Ти ж не хочеш, щоб у тебе в голові з'явився новий отвір? Ні? От і добре!

Бандит на пасажирському сидінні перелякано закивав головою.

– А ти, бачу, славний хлопчина. Отже, ми можемо домовитися, – продовжив Ярослав. – Коли так, то вдягни один з цих чудових кайданків на руку свого товариша. Тільки, заради Бога, не роби різких рухів. – Ярослав простягнув бандитові кайданки, якими ще кілька хвилин тому був сам прикутий до радіатора.

– Упорався? Молодець! Ти здібний малий. А тепер просунь їх крізь кермо і закрий на власному зап'ясті.

Бандит без слів скорився. Ярослав наказав йому покласти голову на коліна товариша, і за хвилину він теж вирушив на прогулянку безпам'ятством від удару по голові. Ярослав відкрив капот і, намацавши навмання, рвонув жмут дротів, позбавляючи позашляховик можливості рухатися без фундаментального ремонту в автосервісі. Після цього він витер об одяг водія пістолет, пожбурив його в недалекі кущі і пірнув у темряву.

Він ішов не менше чверті години, коли став почуватися зовсім зле. Побої лисого і нервове напруження зробили своє – Ярослав ловив себе на тому, що перед очима з'являються нудотні жовті кола, а ноги стають немов ватні. Нарешті, він відшукав невеличкий скверик і впав на лавку, яку побачив там. Декілька хвилин відхекувався, після чого спробував зорієнтуватися. Неподалік від нього тягнулися довгі криті термінали для розвантаження великовагових автомобілів, паркани з цинкованого заліза та черга вантажівок, які мирно ночували тут, очікуючи розвантаження. «Склади підприємства «Гриль-Імпекс», пригадав Ярослав. Він був тут у якихось справах кілька років тому і запам'ятав це місце через велетенські обсяги деревного вугілля, що їх «Гриль-Імпекс» імпортував з України, фасував у паперові мішки і віз далі, у Європу, яка дедалі більше переймалась екологічною безпекою своїх джерел енергії. Тоді Ярославу стало гірко й боляче – погляд на гори поліпропіленових мішків з вугіллям і довжезну вервечку вантажівок з українськими та польськими номерами кричуще промовляв, що ціною екологічної безпеки Євросоюзу досить скоро може стати винищення українських лісів. Тепер Ярославу було не до екології. Він дістав телефон. До кого ж телефонувати?

Три трупи, залишені неподалік, і «вальтер» з його відбитками пальців, підкинутий Гуліватим у поліцію, були більш аніж вагомим аргументом того, щоб не телефонувати до Маріуша. Поміркувавши, Ярослав зрозумів, що попросити про допомогу може лише одну людину. Щоправда, він її майже не знав. Але вибору не було. Незабаром світанок, і його вигляд неодмінно приведе його до поліцейського відділка і пояснень появи неподалік звідси трьох трупів.

– Наталко, це ви? – запитав Ярослав після того, як слідом за цілою низкою гудків почув заспаний жіночий голос.

– Так, це я. І мені надзвичайно цікаво, хто мене розбудив о пів на четверту ночі.

– Ярослав Савицький. Ми познайомилися з вами в автобусі…

– Львівський Джеймс Бонд? – Вона, здається, щиро здивувалася. – Це ж треба! А вам не здається, що такий спосіб продовжити наше з вами знайомство занадто… гм, занадто екстравагантний?

– Пробачте, Наталко. Я розумію, як усе це виглядає. Але мені потрібна допомога. І мені, здається, немає до кого більше звернутися.

На мить у слухавці запанувала мовчанка.

– Де ви зараз? – голос Наталки набув стурбованих нот. Ярослав пояснив.

– Ви водите автомобіль?

– Не те щоб я була надто добрим шофером, але доїхати зможу.

– Тоді не гайтеся. Я пізніше все поясню. І нехай фінансове питання вас не турбує… – Ярослав відчув, як земля на кілька секунд закрутилася під ним, і мимоволі застогнав.

– Я буду за годину, дочекайтеся мене! – У слухавці запищали сигнали відбою.

Наступна година стала для Ярослава справжнім випробуванням. Очевидно, не обійшлося без струсу мозку – його ввесь час нудило, а приступи головного болю стали такими сильними, що він, лише напруживши струною сталеву волю, стримував себе, аби не впасти у безпам'ятство. Розбите обличчя набрякло й саднило, боліли суглоби, що їх майстерно вивертав лисий, намагаючись домогтися від нього зізнань. І на додачу до всього хвилини повзли зі швидкістю черепашачої ходи. Була мить, коли Ярослав уже не вірив, що розбуджена ним серед ночі напівзнайома дівчина примчить за півсотні кілометрів рятувати його, і він навіть починав набирати номер Маріуша, пригадуючи його слова про неможливість допомогти в разі порушення польських законів. Наступної хвилини Ярослав вагався, чи не зателефонувати Барбарі, але врешті відкинув і цей варіант. Попри всі незрозумілі стосунки, що зав'язалися між ними, він не міг просити допомоги у свого клієнта, адже клієнт звернувся до нього по допомогу і він повинен надати її, не демонструючи своїх поразок.

Близько п'ятої години ранку розвиднилося настільки, що Ярослав був змушений перейти на лаву в глибині парку – водії вантажівок у черзі біля терміналів «Гриль-Імпексу» прокидалися, оглядали свої автомобілі й розмовляли між собою. Ярослав зітхнув і вкотре почав набирати номер Маріуша, коли почув поряд знайомий голос.

– Сідайте в машину, пане Савицький, я допоможу вам.

Він звів погляд угору і побачив повні сліз очі Наталки.

– Вам терміново потрібно до лікарні, Господи… – тремтячим голосом сказала вона.

– Мені не можна до лікарні, Наталко. Я не можу пояснити чому, але не можна. Мені… – Він відчув, що далі утримувати себе в стані притомності стає все важче. Спершись на її руку, важко впав на заднє сидіння крихітного «Форда», і сили остаточно покинули його.

Розділ 4

У приміщенні шкільної актової зали дихати було важко: закладені цеглою та мішками з піском вікна, мерзотний сопух від туалету, воду в якому вимкнули внаслідок артилерійського обстрілу ще тиждень тому, кислий запах пороху й нудотний дух крові створювали атмосферу війни та смерті. Чеченські бійці біля амбразур іноді стріляли радше для залякування ворога, аніж маючи на меті влучити в когось. З учительської, перетвореної на лазарет, чути було стогін поранених, а зі стереосистеми в кутку відбивав ритм невідомий чорношкірий репер, зухвалим голосом розповідаючи про казна-які американські проблеми. Ярослав, відчуваючи втому й необхідність хоч годину поспати, сидів на постеленому просто на підлогу матраці й споряджав автоматні ріжки, завченими рухами заштовхуючи до них блискучі циліндрики патронів. Поряд сів Абдалла.

– Іса зовсім погано, – сказав він. – Стегно – куля, живіт – дві куля. Не солдат Іса.

Ярослав зітхнув. Він і сам знав, що у командира загону лічені години і зовсім скоро вони залишаться без командування, оточені кількома сотнями російських солдат, підсилених десятком легких танків і двома взводами мінометів.

– Скільки моджахедів здатні тримати в руках зброю, Абдалла? – запитав Ярослав араба, котрий так, як і він, прийшов на багатостраждальну чеченську землю найманцем.

– Тридцять моджахедів, іньш Алла. Ще вісім легко поранених. Решта або в обіймах гурій, або страждає, очікуючи вічного життя. Все в руках Аллаха, Оверку. Але нам потрібен командир.

– І ти хочеш, щоб ним став я?

– Ти хоробрий воїн, Оверку.

– Я не моджахед, я тут заради грошей.

– Ти добрий воїн, Оверку. Моджахеди вірять тобі. Ми на шляху Аллаха, а ти поряд із нами у нашій війні. Ти наш брат.

Ярослав відклав автоматний ріжок і подивився в очі арабу.

– Ти знаєш, що першим моїм наказом буде відпустити заручників. Навіть після цього наполягаєш на своєму?

– Все в руках Аллаха, – вперто повторив Абдалла. – Моджахеди не прийшли сюди, щоб жити. Вони прийшли, щоб умерти в ім'я Аллаха. Якщо ти віддаси кафірам заручників, ми всі потрапимо до раю вже скоро. Якщо ні, зможемо триматися деякий час. Але врешті наш кінець неминучий.

– Я подумаю, – кинув Ярослав і взявся за черговий порожній магазин.

Після того як Гуліватий тиждень тому запропонував домовитися з росіянами і за гроші вивести загін Іси з оточення, у яке вони потрапили після остаточного захоплення Грозного федеральними військами, після того як урешті той же Гуліватий продав їх усіх і втік, Ярослав узагалі не міг припустити, що чеченці збережуть довіру до нього. Тим паче не міг він припустити думки про своє призначення командиром залишків загону, оточеного в одній із шкіл на околиці Грозного. При згадці імені Гуліватого Ярослав мимоволі вилаявся. Пригадав події останніх днів.

Після того як танки федералів прорвали фронт, закріпилися в районі площі «Мінутка» та вибили моджахедів Іси з готелю «Арена», де ті розташовувалися останні два місяці, стало скрутно по-справжньому. Втрати, що їх загін зазнавав до цього дуже рідко, стали досить відчутними – за два дні Іса втратив убитими трьох найманців і двох моджахедів. Ще четверо вибули із строю з важкими пораненнями. Вони відходили. Квартал за кварталом, чманіючи від пекла вуличних боїв, змінювали позиції, контратакували і знову відходили, не в змозі довго протистояти артилерії та гелікоптерам федералів. Першим не витримав Гуліватий. Перед тим як іти до Іси, він, незважаючи на неприязнь, яку відчував до Ярослава, вирішив порадитися з ним. Земляк, як не як, та й говорити з Ісою вдвох психологічно значно легше, аніж одному.

– Час ушиватися, Оверку, – шепотів він, нервово покурюючи біля розбитої вибухом артилерійського снаряда стіни порожнього гастроному. – Ще кілька днів, і буде пізно. Я в їхні райські кущі не вірую і на всю цю маячню про шлях Аллаха чхати хотів. Потрібно сказати Ісі, щоб розрахувався з нами, і «ставати на лижі»!

– Ти ліпше за мене знаєш, що нам не заплатять у разі, якщо підемо зараз, – покрутив головою Ярослав.

– А цього не скуштує, чех сраний?! – Гуліватий вишкірився і зважив на долоні ручну гранату. – Я жартувати з ним не буду! Ти зі мною?

Ярослав удруге повільно похитав головою. Очевидним було повне безглуздя того, що пропонував Гуліватий, – у місті, яке ось-ось мало впасти під ударами російських військ, перетворити у своїх ворогів ще й учорашніх роботодавців було подібним до смерті. Але якщо Гуліватий цього не розумів, пояснювати було марною тратою часу. Гуліватий сам пішов до їси з вимогою виплатити гроші, але отримав рішучу відмову і презирливий погляд чеченця, котрий, змінивши кілька років тому халат лікаря на однострій польового командира, вважав свою війну найсправедливішою справою у світі, а з найманцями мав справу лише тому, що відчував гостру нестачу людей.

Далі події розвивалися стрімко. За добу Гуліватий зник, а ще за день він з'явився з пропозицією вдарити на погано укріплену ділянку фронту федералів з метою прориву до виїзду з міста. Він, мовляв, про все домовився. За певну суму їм дадуть пройти. А щоб Іса не гадав, що в Гуліватого на думці зникнути з грошима, договір з росіянами мав такий вигляд, що гроші будуть передані лише після проходу бойовиків «коридором». Росіяни вже навіть устигли вивести війська з домовленого «коридору». Гуліватий сам на пузі облазив руїни обабіч місця можливого прориву і крім кількох стрілецьких окопів, у яких кількадесят солдат залишено лише для годиться, не бачив жодних сил. Розвідка, що її послав Іса, аби перевірити слова найманця, підтвердила його правоту, і в сутінках наступного вечора двісті чеченських бійців кинулися на прорив, маючи на меті вийти з приреченого міста, піднятися в гори і там продовжити боротьбу за незалежність Ічкерії. Вони, немов вовки на номери стрільців, пішли в прохід, указаний Гуліватим. Того вечора загін Іси припинив існування. Без жодних попереджень у місце прориву вдарили «ГРАДи», після чого розгром довершив російський спецназ. Під час бою Гуліватого серед чеченців не було, а коли рештки загону – сорок стомлених і поранених бійців – захопили школу та кількадесят заручників-росіян, які переховувалися в ній від нальотів авіації, полонений російський офіцер, захоплений чеченцями під час відступу, розповів, що загін Іси їм пообіцяв привести на розстріл невідомий найманець. Він зв'язався з командуванням федеральних військ за допомогою радіостанції і хотів за це сто тисяч доларів готівкою. Чеченці замінували входи до приміщення школи і почали готуватися до облоги.

Наступного дня Іса помер, не приходячи до тями, і Ярослав посів його місце. Він дочекався вечора, сповістив по радіостанції росіянам, що випускає заручників, а ще через годину повів бійців крізь темряву і черги трасуючих куль геть із Грозного. В горах він отримав розрахунок і, перевдягнувшись у цивільний одяг, розпочав свій непростий шлях на батьківщину. Неподалік від Ханкали він востаннє зустрівся з Гуліватим. Той застряг у багнюці на розбитому військовою технікою шляху. Він сидів у стареньких «Жигулях» і дивився на Ярослава, немов на вихідця з того світу. Ярослав міг пройти і зробити вигляд, що не помітив його. Але ті самі мерці, з котрими він нещодавно ділив цигарки й останню банку консервів, не дали йому відпустити Гуліватого з миром. Він, упевнившись, що за ними ніхто не слідкує, вистрілив у зрадника з пістолета, відтягнув його в кущі поблизу шляху і, розстрілявши обойму «Макарова» в бак автомобіля, пішов геть. З реакції пораненого Гуліватого, котрий хрипів і намагався встати, тягнучи тремтливі руки до багаття, що на нього перетворилися «Жигулі», він зрозумів, що гроші, зароблені зрадою, залишилися в машині. Ярослав раніше ніколи не думав, що зможе відчути таке задоволення від думки, що власними руками спалив сто тисяч доларів.

Розділ 5

Тиша й темрява навкруги. Прокинувшись, Ярослав близько хвилини не міг пригадати, де він і як опинився в цьому місці, лежачи під ковдрою на м'якій постелі. Але поступово спогади про минулий день, що їх навіяв пульсуючий біль у тілі, вигнали з голови сон і розслаблений стан. Тамуючи стогін, Ярослав сів у ліжку й почав огляд. Він знаходився у просторій кімнаті, судячи з усього, готельного номера. З вікна до кімнати потрапляла невелика кількість світла, яка давала змогу побачити велике двоспальне ліжко, на якому він зараз сидів, трюмо з невеличким столиком біля стіни, вихідні двері та вхід, очевидно, до ванної кімнати. Ярослав, пересилюючи біль, поплигав до неї. Клацнув вимикачем і зрозумів, що він не помилився – перед ним була ванна кімната, облицьована кахлями приємного блакитного кольору. Вона сяяла білизною сантехніки, на стіні мала дзеркало та скляну поличку, заставлену різноманітними пляшечками, пластиковими баночками і тюбиками. Ярослав наблизився до дзеркала. Чесно кажучи, дивлячись у дзеркало, він очікував гіршого. Отже, результати огляду були не безнадійними – криваві плями давно було змито, набряки на обличчі зійшли, а подряпини й садна були дбайливо заліплені медичним пластиром. Єдиний синець під оком уже взявся жовтим кольором. Груди й живіт несли на собі дещо більше саден і синців, хоча додавало оптимізму те, що ребра, очевидно, не постраждали.

Позаду себе Ярослав почув кроки і повернувся. У дверях ванної стояла Наталка. На її обличчі відобразилася стурбованість.

– Навіщо ви встали?

Ярослав розкрив рота, не знаючи, що відповісти. Йому стало соромно за свій вигляд – укрите синцями тіло в одних лише трусах у присутності ледь знайомої і до біса привабливої дівчини.

– Де я? – запитав він перше, що спало на думку.

– А ви як думаєте? У моєму номері, звичайно. Ляжте негайно в постіль.

Ярослав мовчки скорився. Вона, зітхнувши, вкрила його ковдрою, присіла на краєчок ліжка і приклала йому до чола свою прохолодну долоню.

– Температура, здається, повернулася до норми, – мовила Наталка тоном військового лікаря, – давайте я огляну ваші ураження, якщо ви вже однаково прокинулися.

Ярослав спробував боронитися, але досить швидко зрозумів, що нічого не зможе вдіяти, і скорився вдруге. Він мовчки терпів, поки вона протирала якоюсь маззю подряпини на його тілі й обличчі, очікував, коли замінить пластир і прослухає пульс. Одночасно не забував уважно придивлятися до дівочого обличчя, яке тепер, зосереджене, з міцно стисненими вустами і уважним поглядом зелених очей, було ще гарнішим, аніж раніше. Нарешті Наталка закінчила.

– Ти гарна, – сказав Ярослав, дивлячись на неї обожнюючим поглядом.

– Ми вже на «ти»?

– А чому б і ні? Перебуваючи вночі в одному готельному номері, можна полишити офіціоз, хіба не так?

– Гаразд, можна й на «ти». Ти теж гарний. Надзвичайно. Втім, ти щойно й сам міг помітити це в дзеркалі. Нічого не хочеш мені розповісти?

Ярослав замислився. Зовсім залишити без пояснень ситуацію, у яку потрапив, він не міг, але й заглиблюватись у подробиці в присутності журналіста було передчасно. Він коротко розповів про вбивство Євгена Бондаренка і двох невідомих у Львові, про пошуки його ймовірних убивць тут і їхню смерть у Млинарже. Жодним словом він не обмовився про Барбару Красовську, Гуліватого і дрібні деталі справи.

– Моя робота не завжди схожа на те, що ти звикла бачити в детективному кіно. Дякую за допомогу. Маю надію, я спричинив для тебе не надто великий клопіт.

– Відчутний, але не переймайся.

– Мені прикро.

– Кажу: не переймайся. Тебе неможливо було залишити без допомоги. Сподіваюся, твоя історія компенсує мені два дні прогулу на роботі й паливо, витрачене на поїздку до Млинарже.

Ярослав мимоволі посміхнувся.

– До того, що ти гарна дівчина, можу додати ще один комплімент: у тебе акуляча хватка в бізнесі. Журналісти всі такі?

– Хороші журналісти – так. Зараз третя година ночі. У тебе є ще невідкладні запитання? Решту я воліла б відкласти до ранку.

– Лише одне, – Ярослав поглядом обвів кімнату, – я так розумію, що перебуваю тут уже два дні. Де мій телефон і хто мені телефонував?

Наталка мовчки підійшла до невеличкої тумбочки біля ліжка й відчинила шухляду.

– Ось він, – витягла слухавку. – Мені невідомо, хто тобі телефонував. Коли ми приїхали і я за допомогою портьє доправила тебе сюди, батарея була вже розряджена.

За мить клацнув вимикач і двері до кімнати зачинилися. Ярослав залишився один і невдовзі вже спав, вирішивши, як і Наталка, відкласти всі проблеми до ранку.

Телефон ожив тривожним дзвінком уже за хвилину після того, як Ярослав увімкнув до електромережі зарядний пристрій. Телефонував Маріуш.

– Ти добряче налякав усіх, Ярику. Де ти?

– Я в цілком надійному місці. Вибач, не зміг дочекатися вас. Мене запросили в інше місце, і я не зміг відмовитися від запрошення.

– Я здогадався.

– Ви знайшли те, що залишилося від Мостового й Сердюка?

– Так. Саме тому я й хвилювався за тебе. Яким чином ти причетний до їхнього вбивства?

– Жодним. Але мені відомо, хто причетний.

– Мені теж. Павло Стоцький. Він знищений працівниками спецпідрозділу за вчинення опору під час арешту.

– Ось такої! – Ярослав подумки вилаявся. – Ти впевнений? Чорт забирай, мені чомусь здається, що він був не останньою ланкою в нашому ланцюгу.

– Так, я впевнений у тому, що Павло Стоцький, котрий був головним болем для варшавської поліції протягом тривалого часу, перетворився на шматок лайна. І зовсім за цим не жалкую. От що, Ярику, нам потрібно поговорити, і це не телефонна розмова. Скажи, де тебе забрати, і я під'їду по тебе.

Ярослав зітхнув. Він був готовий до такого розвитку подій.

– Я наберу тебе за кілька хвилин, – сказав він і вимкнувся.

Ранок зазирав у велике вікно ласкавими сонячними променями, а годинник показував за чверть сьому. Ярослав пройшов до ванної кімнати і став під душ. Довго підставляв обличчя пружним прохолодним струменям води, після чого обережно обтерся рушником і вирушив розшукувати свій одяг. Він знайшов костюм у шафі випраним і випрасуваним, подумки подякував завбачливості своєї нової знайомої і швидко одягнувся.

Наталка, щось неголосно наспівуючи, поралася біля кухонного куточка у великій кімнаті, коли Ярослав з'явився у дверях спальні. Помітивши, вона зміряла його поглядом і все зрозуміла.

– Я готую каву й тости. Не лишишся поснідати?

– Я не можу, – він підійшов до неї і, діставши гаманець, витягнув із нього кілька зелених банкнот. – Візьми. Це за незручності, яких завдав мій дзвінок.

Наталка відступила на півкроку і поглянула на нього очима, що враз звузилися.

– Тобі така ситуація нічого не нагадує? Я не повія, з якою ти повинен розрахуватися!

Ярославові стало соромно. Він швидко поклав портмоне до кишені піджака й розвів руками.

– Вибач. Мені прикро. Я не хотів тебе образити. Обіцяю, що ми незабаром побачимося. Я відповім на всі твої запитання, і ти зможеш написати статтю, яку замислила.

– Статтю? А хто вів розмову про статтю? – Вона прискіпливо обдивилася кавоварку й перевела погляд на Ярослава. – Твоя історія, пане Бонде, тягне на добрячий детективний роман. І я не збираюся втрачати таку нагоду.

– Тоді я обіцяю допомогти тобі в цьому.

Наталка посміхнулась і повернулася до покинутої справи – нарізати хліб для тостів.

– Так трохи краще.

Ярослав відчув незручність. Він, котрий утратив здатність ніяковіти перед жінками багато років тому, відчув раптом, що ніяковіє перед цією дівчиною.

– Тепер мені дійсно потрібно йти, – мовив він за мить.

Зітхнув і, навіть не встигнувши осягнути, що чинить, ухопив її в обійми і ніжно поцілував у вуста, які несміливо розтулилися назустріч його цілунку. Після цього рішуче покрокував до виходу.

– Ярославе! – почув уже в дверях.

– Що?

– Так зовсім добре.

Розділ 6

Маріуш виглядав доволі стурбованим, коли Ярослав сів поряд із ним в автомобіль і простягнув для привітання руку.

– Тобі добряче дісталося, – помахав він головою.

– Могло бути гірше. На щастя, поряд завжди є люди, спроможні допомогти, коли стає справді скрутно.

– І, знаючи тебе, можу припустити, що це була саме самаритянка, а не самаритянин.

– Це подробиці, Маріуше. Нікому не потрібні подробиці.

Маріуш кинув на нього швидкий погляд і посміхнувся. Ярослав посміхнувся у відповідь. З вигляду товариша він зрозумів, що перспектива опинитися за ґратами за підозрою в потрійному вбивстві поки не актуальна. Немов підтверджуючи Ярославові думки, Маріуш дістав із кишені «вальтер ППК» і неквапно заходився витирати його хусточкою.

– Уявляєш, три дні тому до мене в кабінет приходить непевний на вигляд тип, який спішить мені повідомити, що він знайшов на вулиці пістолет, із якого, згідно з чутками, вбито двох чоловік. І це нелюдське вбивство вчинив громадянин України Ярослав Савицький. Чоловік із темним минулим і такий, що займається у Варшаві досить незрозумілими речами. Дивна обізнаність із твоїми справами, ти стаєш популярним.

– Така популярність за останні два тижні коштувала мені цілої купи попсованого одягу й десятка синців. І що ти вирішив? – Ярослав, опустивши бічне скло, припалив цигарку.

У відповідь Маріуш знизав плечима, відчинив скриньку для рукавичок і вкинув до неї пістолет.

– Вони як малі діти, щоб мені пенсії не бачити. Запитую: звідкіля така обізнаність, чоловіче? Ну знайшов ти пістолет, припустімо, це так… А хто ж тобі про вбивство розповів, та ще й про вбивцю, чиї відбитки пальців на пістолеті? Тут очки в нього й забігали. Ну, в покійника Стоцького завжди було скрутно з розумними людьми. Він і сам не надто вирізнявся інтелектом, прости мені, пане Єзусе. Одне слово, залишив я його на кілька діб на державних харчах, пізніше вирішу, що з ним робити. А ти мені прямо зараз даси слово перестати лізти на рожен, доповісти своїй замовниці, що вбивць її чоловіка не лише знайдено, а й покарано, припинити нарешті зловживати моїм терпінням і завітати до нас з Агнєжкою в гості. Не забувай про свою обіцянку Кшиштофу. Після цього буде краще тобі на певний час поїхати додому. Ти згоден зі мною?

– Майже.

– І що ти маєш на думці, промовляючи своє вперте «майже»?

Ярослав зітхнув. На вулиці перші перехожі поспішали до автомобільної стоянки або зупинки трамвая, розпочинаючи свій буденний шлях до місць заробляння грошей. Неподалік прогулювалися з собаками на мотузках дві пенсіонерки, гуркотіли бляшаними контейнерами поблизу сміттєвоза двоє службовців у помаранчевих комбінезонах. Варшава прокидалася.

– Я вчиню так, як ти просиш. Я все розумію, Маріуше, і вдячний тобі за допомогу. Однак… Мені вперто не дає спокою думка, що це ще не кінець ланцюга. У Стоцького не було видимих мотивів убивати Бондаренка.

– У тім-то й річ, що видимих. Вони люди від криміналу, Ярику, не забувай про це. І люди не бідні. А там, де великі гроші, завжди ллється кров. У них могла бути сотня причин укоротити віку Бондаренкові, але про ці причини ми навряд чи дізнаємося. Просто отримай свої гроші і припини поводитися з власним життям так, ніби в тебе їх дев'ять. Ти не кіт. Отже, ти обіцяєш мені покинути цю справу?

Ярослав ще раз зітхнув. Чорт забирай, а чому ні? Барбара просила його вчинити так ще там, у Львові. І навіть якщо вона не розрахується з ним за контрактом, отриманого авансу цілком достатньо, щоб компенсувати час, витрачений на розслідування, і навіть обладнати автомобіль Федька газобалонним обладнанням, розмовами про яке той уже встиг втомити вуха Ярослава. Для Галкіна трупів Мостового й Сердюка теж цілком достатньо – справу закрито, і всі вдоволені… Проте щось гризло Ярослава. Він не любив неясності у закритих справах, а тут така неясність залишалася.

– Ти обіцяєш? – повторив Маріуш.

– Так.

– От і славно. Я ж, зі свого боку, обіцяю не дуже сильно карати експерта, який не зможе виявити відбитків пальців на пістолеті, котрий лежить зараз у мене у відділенні для рукавичок.

– Ти мене шантажуєш? – Ярославові стало весело.

– Я поліцейський, не забувай. І я до біса не люблю, коли в мене в місті стаються вбивства. Я хочу, щоб усе швидше закінчилося. І ще одне, – Маріуш дістав із заднього сидіння тоненьку теку з паперами. – Можеш віддати своїй замовниці. Це копії протоколів з місця вбивства Мостового, Сердюка і Стоцького, фотографії, акти впізнання і таке інше. Вважай це додатковою послугою за отримані мною від неї гроші.

Ярослав зважив теку в руці.

– Добре, я обіцяю тобі закінчити справу й виконати свою обіцянку перед Кшиштофом.

– От і славно. – Маріуш завів двигун. – Тебе підвезти до готелю, чи, може, добра самаритянка все ще очікує на твоє повернення?

Ярослав помотав головою.

– Не вгадав. Підвези мене до чудової вілли пані Красовської. Я стовідсотково не добрий самаритянин і потребую коштів на своє неправедне животіння.

Маріуш зрушив автомобіль з місця і поїхав вулицями Варшави, які швидко наповнювалися транспортом, загрожуючи піймати їх у лещата заторів ранішньої години пік.

Через годину вони зупинилися за кілометр від потрібного будинку.

– Не очікуй на мене, друже, – поплескав Ярослав Маріуша по плечу. Я буду у вас сьогодні ввечері. – Він вийшов з машини і хотів уже зачинити дверцята, коли почув:

– Я радий, що ти погодився покінчити зі справою. Адже експерт, котрого потрібно було б покарати за відсутність відбитків на пістолеті, – справжній професіонал. Він зміг помітити, що тіло помічника Стоцького на ім'я Сергій Шварц… лисий такий, знаєш?

– Доводилося бачитися.

– Так от воно, тіло, було на якісь кілька градусів теплішим, аніж тіла вбитих приблизно на годину раніше Мостового та Сердюка. А зі Стоцьким у Шварца були досить дружні стосунки, тож можу припустити, що в нього стріляв не Паша.

– І що з того?

– Нічого вартого уваги, так… Сам Стоцький, який так завзято відстрілювався й був убитий нашими хлопчаками, виявився на цілих дві години «свіжішим» за Шварца. Тобто лисого вбили не вони. Дивно…

– Дійсно дивно.

Маріуш позіхнув.

– Мабуть, я сьогодні встав надто рано. Доведеться куняти в офісі, якщо не виникне нагальних справ. Я сказав експертові, що він помилився. До вечора.

Авто, здавши назад, розвернулося, і невдовзі Маріуш уже мчав геть, залишаючи Ярослава наодинці з власними думками. Савицький повернувся і покрокував живописною алеєю, що вела крізь сосновий ліс до елітного котеджного масиву, серед якого знаходився будинок Барбари Красовської. Ярослав ясно зрозумів, навіщо Маріуш вимовив останню фразу – це був ультиматум. Йому пропонували забиратися геть і не каламутити воду. Але образи на старого товариша не було. Так, він мав рацію – тут не Ічкерія, навіть не Україна. Тут країна, яка є членом Євросоюзу, і такі події, які відбулися напередодні, могли вкрай негативно позначитися на рейтингу поліції. Голос суспільства, преса… Вже одне те, що він, опинившись у самому центрі кривавої м'ясорубки, навіть не був затриманий для давання офіційних свідчень, говорило про особливу довіру Маріуша до нього. Все було чесно.

Опинившись перед виконаними в середньовічному стилі ворітьми будинку Барбари Красовської, Ярослав, перед тим як натиснути кнопку домофону, поглянув крізь ковану решітку брами на подвір'я. Перед ним було типове помешкання людей, які не звикли обмежувати себе в коштах. Погляд вабив великий, дбайливо підстрижений газон із кущами у формі оленів і кумедного слоника. Газон був настільки великим, що поряд із кущами змогли поміститися ще й фаянсові гномики, що оточували Білосніжку, котра, сидячи на ослоні, розчісувала волосся; велика клумба з трояндами і тренажер для гри в гольф. Дещо віддалік виблискував блакиттю прозорої води басейн, а під стіною триповерхового будинку застигли кілька автомобілів, серед яких Ярослав зміг розрізнити «Ягуар» і «Бентлі».

– Я слухаю вас, – пролунало нарешті в домофоні після досить довгої мовчанки.

– Мені потрібна Барбара Красовська.

– Вас запрошено? – охоронець на тому боці явно нудьгував.

– Звичайно.

– Ім'я?

– Девід Рокфеллер.

Коротка мовчанка, після якої в динаміку щось зашурхотіло – очевидно, там перевіряли журнал записів відвідувачів у пошуках імені онука першого у світі мільярдера.

– На жаль, у мене вашого імені немає у списку, пане Девіде, – почулося нарешті.

Ярослав почав утрачати терпець.

– Ну от що, розумнику! Просто йди і скажи пані Барбарі, що до неї завітав Ярослав Савицький, інакше, бачить Бог, ти мене розізлиш!

Очевидно, тон останньої фрази подіяв – не більш аніж за три хвилини клацнув магнітний замок і хвіртка розчинилася, а в глибині подвір'я Ярослав помітив тендітну постать Барбари. Вона була зодягнена в рожеві коротенькі шорти й білу футболку, яка вигідно підкреслювала досить великі груди – результат роботи якогось до біса недешевого косметичного хірурга. Наблизившись, Барбара подала руку для привітання й мовила холодним діловим тоном:

– Рада вас бачити, пане Савицький. Чим маю завдячувати вашому візиту?

Від несподіванки Ярослав лише знизав плечима. Ця жінка не припиняла дивувати його, одного дня силоміць тягнучи у постіль, другого ж удаючи, що вони майже не знайомі. Що ж, він без зусиль зможе грати в її гру. Галантно вклонившись, Ярослав указав на теку, передану йому Маріушем, яку тримав у руці.

– Я закінчив вашу справу, пані Барбаро, і можу назвати людей, а також обставини, які привели до трагічних подій з вашим чоловіком.

Барбара зітхнула. Обличчя її за мить набуло скорботно-скам'янілого виразу.

– Мені боляче згадувати про це все. Що ж, ходімо в дім, там і вирішимо остаточно всі питання за розрахунками.

«Як швидко вона змінює личини, справжня актриса», – подумав Ярослав, а вголос сказав:

– Мені прикро, що я не встиг допомогти Євгенові живому, але зробив усе від мене залежне.

Просторий хол зустрів їх струменем прохолодного кондиціонованого повітря, блискучим виглядом інтер'єра у стилі хай-тек і луною, що відбивалася від високої стелі й супроводжувала кроки мармуровими кахлями. Без жодного слова Барбара провела Ярослава широкими сходами на другий поверх і розчинила перед ним двері кабінету, схожого на офіс голови правління потужного банку. Сівши за стіл із неосяжною скляною кришкою, Барбара простягла руку за текою, яку тримав у руці Ярослав.

– Сідайте, – вказала на один із стільців.

За три хвилини, переглянувши папери і світлини, Барбара пожбурила теку геть від себе. Деякий час сиділа, обхопивши голову руками. Ярославові впало в очі, що тонкі її пещені пальці відчутно тремтіли.

– Заберіть від мене це! – раптом нервово вигукнула вона. – Це дикі звірі. Я не бачу в них людських облич, лише вовчі морди…

Вона стрімко встала і підійшла до вмурованого у стіну сейфа. Швидко відрахувала потрібну суму й кинула перед Ярославом досить товсту пачку зелених банкнот.

– Ось, візьміть гроші і йдіть геть. Я хочу швидше викинути з пам'яті все, що сталося.

Ярослав мовчки встав, узяв гроші й розклав їх по кишенях. Барбара мовчки палила цигарку, повернувшись до нього спиною. Вона всім своїм виглядом підкреслювала, що не хоче бачити найнятого нею детектива бодай зайву хвилину. Справу виконано, розрахунок проведено – і життя перегорнуло сторінку. Вже стоячи у дверях, Ярослав раптом згадав про знахідку з квартири Мостового та Сердюка. Чи варто про неї згадувати після того, як усе закінчено? Навіщо це йому? Ні! Він просто повернеться і вийде у двері, щоб більше ніколи сюди не повернутися! Ніколи й нізащо!

– Ваша запальничка, Барбаро… – Цієї миті він міг заприсягтися, що її плечі відчутно здригнулися. Вона повільно повернулась і подивилася повз Ярослава.

– Що… Що вам ще потрібно?

– Я лише хотів вам сказати, що ваша запальничка, вона безумовно коштовна. Я її знайшов серед речей убивць вашого чоловіка. Очевидно, вони якимось чином викрали її у вас…

Вона залишилася, швидше за все, у Стоцького, а після того як його було знищено, ймовірно, опинилася в поліції. Думаю, це річ не дешева, тож ви можете звернутися до поліційного департаменту…

– Я не розумію, про що йдеться! – Її голос пролунав різко, навіть занадто різко. – Мені невідомо про якусь там запальничку!

– Я маю на увазі золоту «Зіппо», прикрашену коштовним камінням. Пригадуєте?

– Пане Савицький! Дайте мені спокій! Мені невідомо, про що йдеться! Я воліла б прийняти заспокійливе та відпочити! – Барбара підійшла до столу й натиснула кнопку замаскованого під старовинне прес-пап'є дзвінка.

– Пане Збігнєве, мій гість уже йде. Проведіть його, будь ласка.

Одягнений у бездоганний діловий костюм мажордом, який, найімовірніше, виконував ще й обов'язки охоронця та (Ярославові був відомий палкий темперамент пані) платного танцюриста, немов матеріалізувався з повітря. Ярослав пильно поглянув в очі Барбарі. Якщо ще хвилину тому він не міг навіть самому собі сказати, навіщо нагадав про запальничку, яка була в неї в руках після вбивства Євгена і невідомо як опинилася в квартирі покійних бандитів, то тепер він знав напевне: нічого не закінчено. В очах Красовської він побачив щось таке, що примусило все його єство здригнутися від крижаного холоду. З дивною тугою Ярослав подумав, що буде змушений укотре порушити обіцянку, дану Маріушу. Він галантно вклонився Барбарі й пішов геть.

Розділ 7

Від думки, яка раптово вразила його після добрячих півгодини їзди у хиткому вагончику трамвая, Ярослав схопився зі свого місця так рвучко, що налякав двох бабусь, які сиділи напроти нього.

– О дєво ясноосвєнцонна, чи пан єст кренцоний?! – почув він, але не відповів, похапцем відшукуючи в кишені мобільний телефон. Ось і номер готелю.

– Готель «Аркадія». Слухаю вас, – пролунав зі слухавки ввічливий голос портьє.

– Доброго дня, Мареку.

– Доброго дня, пане Савицький. Ми непокоїлися за вас.

– Але за номер заплачено наперед, – Ярослав від нетерпіння проклинав офіційну ввічливість службовця, яка примушувала гаятися з головним питанням, заради якого він і телефонував, але продовжив спокійним тоном. – Я порядна людина, Мареку.

– Мені це відомо, пане Савицький. Ми непокоїлися не за номер, ми непокоїлися за вас. Варшава – цілком цивілізоване місто, але вас не було кілька днів… Тож мені надзвичайно приємно чути ваш голос. Коли вас очікувати?

– Незабаром.

– Бажаєте замовити обід у ресторані? Сьогодні свинячі ковбаски з гарніром, рекомендую. До того ж є досить непогане угорське.

– Дякую, Мареку. Ти гарний портьє, і я вже казав тобі про це. Але обід пізніше. Мене дещо цікавить.

– Що саме, пане Савицький?

– У моєму номері прибирали за час моєї відсутності?

– Ви знаєте наші правила, пане Савицький, без вашого дозволу ніхто не може перетнути поріг вашого номера. А ви не просили прибрати номер, отже…

– Я зрозумів тебе, Мареку. Вважай, ти заробив добрі чайові.

– Я вдячний вам, але за що?

Ярославові стало весело. Він підморгнув бабусям, котрі все ще позирали на нього непривітно.

– За далекоглядність, Мареку. Я вдячний вашим правилам і чудовому французькому коньяку. Останньому – за те, що він значно кращий, аніж ананасовий сік.

Портьє нічого не зрозумів, але викрутився з притаманною йому винахідливістю:

– У вас добрий смак, пане Савицький.

У номері дійсно нічого не змінилося з часу, коли він залишив його востаннє, – розкрита валіза, кілька речей на кріслі, охайно застелене за армійською звичкою ліжко. Ярослав швидко підійшов до столу, де залишив склянку з ананасовим соком, що його пропонувала йому Барбара. Він не помилився – жовтувата рідина почорніла й набула зловісного відтінку. Похапцем відшукавши другу склянку, Ярослав наповнив її соком, який залишався у відкритому пакеті. Тут картина була іншою – сік зберіг свій колір і, якщо й не був надто свіжим, разюче відрізнявся від того, який стояв у Ярославовій склянці.

– Алдрін. Без сумніву, алдрін, – вимовив Ярослав, розглядаючи темну смердючу речовину у склянці. – А ти, Барбаро, чорна вдова!

Увечері, переступаючи поріг дому Маріуша й Агнєжки, Ярослав був у доброму гуморі. Він потиснув руку Кшиштофу, зауваживши:

– Ти вже зовсім дорослий, хлопче! Маю надію, що зовсім скоро почую твоє ім'я серед світил археології і знавців середньовічної фортифікації.

Кшиштоф і справді виріс на кілька сантиметрів із часу їхньої останньої зустрічі, набув похмурого вигляду, яким відрізняються підлітки від дітей, і завів на голові щось неймовірно різнокольорове, що, очевидно, мало вважатися модною молодіжною зачіскою.

– Ти тішиш наші з Маріушем найкращі почуття, Ярику, – з посмішкою простягнула Ярославові руку Агнєжка. – Але, на мій великий жаль, Кшись вважає, що вступ до університету – для нього подія значно менш важлива, аніж відвідання футбольних матчів. Він увійшов до однієї з тих груп молоді, котрі вважають себе футбольними фанатами, і боюся, що незабаром ми матимемо неприємності з поліцією.

Кшиштоф зітхнув, опустивши очі.

– Мамо, це неправда. Я не беру участі в бійках, мені просто подобається футбол.

Агнєжка лише змахнула рукою.

– Він ще сперечається! А порвана минулого тижня куртка? А розбитий ніс?! Заради Бога, Ярику, проходь і не звертай на нас уваги. Кшись – це окрема тема для розмови.

– Переломний вік – це завжди складно, – Ярослав протягнув Агнєжці букет троянд і галантно вклонився. – Усе старе як світ – непорозуміння між дітьми та батьками. Кшись – файний хлопець, тож зрештою все владнається. Це тобі, Агнєжко. А для Маріуша в мене окремий дарунок. Пляшка доброго старого віскі «Лагавулін». Адже це твій улюблений віскі, друже?

Маріуш із широкою посмішкою прийняв з рук Ярослава пляшку з янтарним напоєм.

– Ти мене розбещуєш, Ярику. Проходь, давно очікуємо.

Ярослав не надто часто бував у родини Маріуша, але до таких візитів господарі готувалися особливо. Бенкети, на які неодмінно перетворювалися такі відвідини, не були схожі на ті подібні до фуршету посиденьки, що до них звикли поляки. Тут був справжній український стіл. Із горою страв, довгими розмовами, тостами і дзвоном келихів. Згадували навіть веселі пісні. Не став винятком і цей візит. Потім Ярослав довго сидів біля комп'ютера в кімнаті Кшиштофа. Перебираючи гітарні струни, пояснював, де і як було зроблено чергове фото, з якого дивилися на них похмурі мури та порослий мохом камінь старовинних твердинь. Робив довгі історичні екскурси, розповідаючи про призначення того чи іншого редуту, бастіону, вежі або галереї. Оповідав хронологію видатних подій, що колись відбувалися у знаменитому Хотині або серед жовтих стін білгород-дністровського Акермана, побитого сторіччями Меджибожа. Бачив захоплення у хлопчачих очах і пишався собою не менше, аніж після розв'язання особливо заплутаної справи.

Нарешті, коли сонце сховалося за обрієм, залишивши Варшаву електричному сяйву реклам та ілюмінації, він сів навпроти Маріуша в його кабінеті за чаркою коньяку з сигарою, маючи надію продовжити розмову, так категорично закінчену вранці. Його інтерес не сховався від Маріуша.

– Як прийняла тебе пані Красовська? – запитав той.

Ярослав загадково посміхнувся.

– Скажімо так, вона бувала й більш пристрасною. Але мети досягнуто. Хоча й не до кінця. Вона лише розрахувалася зі мною.

– Я бачу, ти щось замислив, Ярику, – знизав плечима Маріуш. – Ти надзвичайна людина. Скажи, після всього, що відбулося, ти хочеш далі балансувати на лезі бритви, проміж смертю й ув'язненням? Ти азартний чоловік, мені це відомо. Але чи варто отримувати адреналін саме таким шляхом?

Ярослав зробив ковток запашного напою і випустив кілечко диму.

– Ніякого азарту, Маріуше. Я лише допоможу тобі розкрити кілька справ тут, у Польщі, а також помститися за одну інтелігентну жінку, яка мешкає у Львові. У неї відібрали єдине, що вона мала, – сина-одинака.

– І що ти пропонуєш для початку?

– Для початку… – Ярослав схопився з крісла й заходив по кімнаті. – Я пропоную варшавській поліції розпочати операцію під кодовою назвою «Чорна вдова» й дуже уважно придивитися до нещасної Барбари Красовської. І щось мені підказує, що вона вже не один і не два рази була вдовою за своє не надто довге життя. І ще одне. У моїй валізі є пластиковий пакет із склянкою. Нехай твій розумник-експерт перевірить його на два предмети: пальчики пані Барбари і речовину з хитрою назвою алдрін.

Розділ 8

Наступні два тижні стали як для Ярослава, так і для Маріуша днями кропіткої праці. І робота дала свої плоди. Вони перебували весь час разом. Разом перебирали папери в архівах, відшукували файли із старими публікаціями у пресі, їздили на зустрічі з різними свідками давніх подій, отримували дозволи на ексгумацію, доступ до записів Міністерства оборони Речі Посполитої Польської, до перевірки численних звітів страхових компаній, банків і фінансових установ. Це був зоряний час Маріуша Грабовського – заступника начальника кримінальної поліції найбільшого з мікрорайонів Варшави. І тріумф приватного детектива Ярослава Савицького. Вони не мали часу на перепочинок, але не відчували втоми, заглиблюючись у нетрі найпекельнішого злочину з-понад усіх, із якими зустрічалися за все своє життя. Злочину, схема якого була розроблена і втілена з надлюдською жорстокістю. Злочину, у якому небезпечні й досвідчені бандити стали сліпими виконавцями, не підозрюючи, що й вони самі є лише розмінною картою у чужій грі. Злочину холодного й безжального, тобто такого, на який спроможна лише слабка жінка. Але все по порядку. Краще за будь-який опис вищезгаданих подій може слугувати своєрідний діаріуш, що його на прохання Наталїї Кондратюк змушений був вести Ярослав. Тож, не намагаючись вигадати велосипед, автор бере на себе відповідальність навести вищезгаданий щоденник, одразу, однак, заявляючи: дії автора не можуть бути розцінені як порушення авторських прав, позаяк записи подано тут із дозволу детектива, а його авторство над цими рядками взагалі не оформлене юридично. Отже, вперед, читачу!

23 липня. Ми починаємо. Чорт, я почуваюся дурнувато. Який із мене писака?! Я звик діяти, а не розповідати казочки. Кондратюк, знай: я вдячний тобі за допомогу, нашу пізнішу зустріч і… а, сама напросилася! І за нашу шалену ніч! Але я ще прийду до тебе й запитаю: навіщо ти примусила мене вдавати з себе Чейза? Начувайся, Наталіє Кондратюк!

Маріуша моя ідея, звичайно, не надто окрилила. Проте Маріуш справжній мент, у доброму розумінні цього слова. А справжній мент ніколи не залишить таку наживку, яку підкинув йому я. І справа тут навіть не в можливості заробити «бали» перед начальством. Це азарт. Азарт мисливця, котрий іде слідом дичини. А боротьба з якою дичиною може зрівнятися з боротьбою проти холоднокровного та до біса розумного вбивці? Так, він заковтнув мою наживку, і я ні на мить не сумнівався в такому розвитку подій.

Отже, Барбара Красовська. Зараз я навіть не можу сказати, коли відчув, що вона в цій справі не просто потерпіла, а щось страшніше. Може, тоді, під час її відвідин мого готелю? Чи тоді, коли помітив її запальничку серед речей Мостового та Сердюка? Навряд, хоча щось підозріле в ній відчувалося. Остаточно все сформувалося, коли я дивився їй в очі під час нашої останньої зустрічі. У тих очах не було жодного натяку на милосердя. Це були очі змії, не жінки. Поза всяким сумнівом, підозру викликав не один лише погляд. Головне – це алдрін. Він не давав мені спокою від початку. Як міг опинитися рідкісний пестицид в організмі Бондаренка в такій кількості? Чи випадковість це? Але я досить довго у своєму бізнесі, щоб затямити – випадків тут не трапляється. Зараз у мене відчуття, що я стою на порозі великого відкриття. Відкриття нових вершин, чи то пак прірв, до яких може призвести жадоба збагачення, помножена на позбавлений моралі й людинолюбства хворий розум убивці. Втім, може, для мене це й не відкриття? Не знаю, в будь-якому разі тендітна жінка-вбивця – це відкриття. Тож починаємо працювати.

24 липня. Мої сподівання справджуються. Чесно кажучи, навіть не сподівався, що все відбудеться так швидко. Разом з тим не розумію, як це могло пройти повз мою увагу раніше. Адже мотив убивства Бондаренка був зовсім поряд – практично на поверхні! Єдине, що допомагає мені зберегти рештки самолюбства, це те, що від початку роботи у Варшаві я не мав вільної хвилини для аналізу подій. Маю надію, моя письменниця не надто випинатиме факт моєї недалекоглядності. Не рекомендую. Я хоч і не злопам'ятний, але часом злий і пам'ять маю добру. Але геть ліричні відступи! Мотив убивства очевидний – за три місяці до смерті Євген застрахував своє життя на мільйон евро. І єдиним спадкоємцем залишив кого? Правильно, улюблену дружину Басю. Чорт забирай, що він відчував, підписуючи страховий поліс, який став для нього смертним вироком? Цього ми вже не довідаємося ніколи. Є деяка вірогідність того, що я помиляюся, але особисто я в помилку не вірю. Як би там не було, стає дедалі цікавіше. Ще б пак, Маріуш сьогодні заявив, що, коли не вжити деяких заходів для посилення моєї безпеки, він не дасть за моє життя й ламаного гроша. Оптимістична заява. Ех, Барбаро, Барбаро… Невже ти здатна спровадити до кращого світу такого гарного коханця? Втім, хто сказав, що Бондаренко був гіршим? Як би там не було, мушу скоритися. Увечері ми імітуємо мій від'їзд до Львова, а після цього я зможу працювати лише в тіні й не вилазити з бронежилета. Що ж, це краще, аніж куля снайпера. Хоча, поклавши руку на серце, мушу сказати, що Маріуш, найімовірніше, воює з вітряками. Одним словом, поживемо – побачимо. З завтрашнього дня починаємо вивчати біографію пані Красовської. Я вже відчуваю нетерпіння – до такого чтива далеко Джеймсу Хедлі Чейзу й Агаті Крісті, разом узятим. І я можу побитися об заклад на велику суму що я не помиляюся.

26 липня. І чому я не побився об заклад?! Все ясно – надто легкі гроші не для Ярослава Савицького. Але годі інтригувати читача. За минулу добу й нинішній ранок нам з Маріушем довелося переворушити, напевне, кілька центнерів архівних паперів. І справа була вартою отриманого результату. Але все по порядку. Барбара не покривила душею, оповідаючи мені про своє минуле ще там, у кав'ярні «Золотий Дукат». Мартін Красовський, схоже, і справді був її справжнім коханням. І, напевне, єдиним випадком, коли «чорна вдова» не доклала зусиль до того, щоб звести благовірного з нашого недосконалого світу. Я навіть розумію чому: вона була ще надто молодою, а Мартін був жаданою партією для неї. Партією, до того ж значно вищою за походженням, аніж нікому не відома у Варшаві дівчина з України. Двадцятивосьмирічний красень, капітан війська Польського, пілот винищувача, спортсмен і володар кількох досить значних нагород чемпіонатів Польщі з плавання. Крім того, Мартін був аж ніяк не бідною людиною. Чим привабила до себе погляд такого жениха Бася, залишимо на її совісті. Врешті, для нас це й не важливо. Важливіше те, що відбулося далі. Молоді жили щасливо, але недовго. За півроку МіГ-29, що його пілотував Мартін, несподівано для всіх вибухнув під час навчального польоту, не залишаючи своєму пілотові жодних шансів на порятунок. Зрештою, все, що залишилося від коханого чоловіка, опинилося в зачиненій домовині у квартирі Басі й Мартіна, серед вінків, чорних стрічок і родини, котра журилась разом з невтішною Барбарою. Але залишився позаду похорон, зайняли своє місце в архівах матеріали численних комісій із розслідування катастрофи, роз'їхалися по своїх домівках родичі, а Барбара лишилася сама наодинці із своїм горем. Кажуть, що цей період у житті кожного, хто пережив утрату близької людини, найважчий. Можливо, важко було й Барбарі, але вона на диво швидко оговталася. Потрібно було жити далі, а вона раптом зрозуміла, що тепер немає кому утримувати її, щедро розраховуватися за всі її недешеві забаганки, осипати дорогими подарунками, водити до вишуканих ресторанів, возити на фешенебельні курорти. Проте був у цій гіркоті розчарування життям один втішний момент – буквально за місяць до загибелі Мартін застрахував своє життя на кругленьку суму. Він приніс Барбарі страховий поліс і, сміючись, сказав, що тепер міністерство оборони має дорожити ним значно більше, аніж робило це раніше, позаяк, утративши такого цінного спеціаліста, воно втратить одночасно й гроші, яких вистачило б для виплат заробітної платні кільком офіцерам протягом цілого року. Багато б я віддав, щоб побачити очі Барбари, коли вона дивилася на той поліс уже після смерті Мартіна, раптово відкривши для себе, на її думку, геніальний план безбідного існування. Звичайно, їй залишалося обміркувати ще багато деталей. Але головне стало ясним як божий день – є люди, згодні заплатити за смерть. Я присягаюся, очі її палали тоді пекельним полум'ям!

Барбара горювала близько семи місяців. Може, страхові гроші за Мартіна скінчилися, а може, вона закінчила обдумувати свій план, не знаю. Точно я знаю лише одне – наступне заміжжя Барбари не мало нічого спільного з коханням або бажанням створити сім'ю. Павучихам не потрібне ні перше, ні друге. Другим її чоловіком мав необережність стати заступник директора досить великої текстильної фабрики.

Після одруження пан Качинський, саме таким було його прізвище, прожив лише рік, померши від гострої ниркової недостатності й залишивши молодій дружині своє немаленьке майно. А також страховку за життя, якихось кількасот тисяч злотих. Ще за рік жертвою «вдови» став чемпіон Польщі з автоперегонів у класі ралі Станіслав Борщаківський, котрий помер за вісім місяців від цирозу печінки. Думаю, нікого не здивує той факт, що пан Станіслав, ризикуючи всю свою кар'єру гонщика здоров'ям та життям, застрахувався на триста тисяч злотих рівно за три місяці до смерті. А ще за півроку з'явився багатий німецький фермер Удо Штайнер, котрий утратив розум від посмішки Барбари, свої статки й життя від її алдріну, а натомість отримав горбик землі на кладовищі й обеліск із написом: «Від вічно скорботної дружини». Тут Дойче Банк утішив пані Барбару двомастами тисячами цілком вільно конвертованих дойчмарок, виконуючи свої зобов'язання перед нею, як перед єдиною спадкоємицею гера Штайнера. Дякувати Богу й демократії, Берлінська стіна вже впала на той час, дихнувши у Східну Німеччину, як і в усю Східну Європу, славнозвісним вітром змін, про які так натхненно співав Клаус Майне зі славетних «Скорпіонів». Але Барбара не оцінила можливості переїхати західніше й повернулася до Варшави, де спокійно жила у своєму великому і сповненому достатку будинку, отримуючи від життя все, що могли дати гроші її невдах-чоловіків. Хоча «жила спокійно» – це не надто влучні слова. Саме в цей період свого життя Барбара потрапила в коло зору поліції, що, безумовно, стало для нас із Маріушем приємним сюрпризом. Адже кожному відомо, що бюрократична машина поліції накопичує про людей, якими цікавиться, масу потрібного й непотрібного матеріалу. А будь-який, навіть неважливий, на перший погляд, папірець може за певних умов стати цінним доказом у справі.

Власне, у поле зору поліції попала не сама Барбара, а її співмешканець Павло Стоцький, голова не надто великого, але особливо «відмороженого» бандитського угруповання, що займалося на ринках Варшави рекетом торгашів з України, а також «бомбило» автобуси, у яких із Польщі до України везли сотні тонн вибіленої в дикі тони джинсової тканини, що мала вбіса модну назву «варенка». Невідомо, чому Стоцькому вдалося уникнути долі попередніх чоловіків Барбари, але факт залишається фактом – вона не отруїла його. Особисто я думаю, що вона боялася Стоцького. А крім того, мала гостру потребу в надійному захисті у такий непевний час, який почався після того, як сконав східний монстр із назвою СРСР. Як би там не було, Стоцький згодився їй у майбутньому не раз, у чому і я особисто мав змогу переконатися на власних ребрах. У середині дев'яностих, після чотирирічної перерви у своїй жахливій діяльності, «чорна вдова» знову вийшла на полювання. Цього разу її жертвою став бізнесмен із Познані на ім'я Станіслав Пакулак. Схема залишилася колишньою – одруження, кілька місяців тихого подружнього життя, після чого пішло слідом страхування життя пана Станіслава і його смерть за два місяці після цього. Діагноз – усе та ж гостра ниркова недостатність. Ще за рік історія повторилася з господарем автосалону з Кракова, ще через рік – із власником приватної риболовецької флотилії з Гданська… Досить подробиць. Я нарахував до Євгена Бондаренка дванадцять убитих «чорною вдовою» чоловіків! Євген став тринадцятим. От і не вір після цього в магію чисел. Господи, я ніколи не вважав себе сентиментальною людиною, але цього забагато й для мене. Маю надію, ми все ж зможемо зупинити її кривавий шлях. Передбачаю твоє запитання, люба Наталко: як же їй усе сходило з рук протягом такого тривалого часу і ніхто не зацікавився, чому з такою прикрою сталістю Барбарі не щастить із чоловіками. Але тут, як не дивно, все надзвичайно просто. Я б навіть сказав, до геніального просто! Бо поряд з усіма тими людьми на весільному рушничку стояла зовсім не Барбара Красовська. Адже ніхто не побачить нічого дивного в тому, що після одруження наречена замінить свій паспорт і в її новому документі з'явиться прізвище чергового «щасливого» нареченого. А кому на думку спаде перевіряти ланцюжок з усіх оцих Качинських, Борщаківських, Штайнерів, Пакулаків, Дубровицьких, Баницьких й інших? Тим паче, що магічний порошок з назвою алдрін не давав приводу для відкриття карної справи за фактом смерті того чи іншого шановного пана. Відносячись до групи стійких органічних забруднювачів, ця хлорорганічна сполука, яка є однією з похідних звичайного нафталіну, має особливість накопичуватися в організмі й призводити до хронічного отруєння, котре, на відміну від отруєння гострого, виявляється у хворобах нирок, печінки, кишечника або в онкологічних захворюваннях. Тож хто міг узяти під підозру невтішну вдову, яка так побивалася над тілом коханого, що пішов з життя через банальну ниркову недостатність або рак шлунка? «Чорна вдова» все добре прорахувала. Усе, крім того, що на її шляху стану я.

27 липня. Сьогодні я дав змогу Маріушу відчути неабияку гордість за його професіоналізм і можливість передбачати розвиток подій. Але все по порядку. Наша спроба імітувати мій від'їзд в Україну провалилася. Сьогодні вранці, коли я забрав свої речі з готелю «Аркадія» і прямував до автомобіля, на мене очікував кілер. Мушу лише подякувати долі, що це був не надто наділений розумом молодик із пістолетом у руках, а не стрілець із снайперською гвинтівкою на даху. Пострілу з гвинтівки мій кевларовий бронежилет не витримав би. Але навіть за такого розвитку подій мушу сказати, що чотири пістолетні кулі, випущені у груди впритул, не мають нічого спільного зі словом «дурниці». Враження таке, ніби тобі чотири рази поспіль зацідили у груди кувалдою, а можливість вдихнути свіжого повітря після цього можна порівняти з найвищим задоволенням. Додає оптимізму лише те, що на пляж я йти найближчим часом не збираюся, інакше кількість людей, переляканих виглядом моїх синювато-чорних відмітин на «всі груди», була б вражаючою.

Хлопці Маріуша спрацювали добре, і стрілець був затриманий. Він, звісно, не знав замовника або вдавав, що не знає, але які могли бути сумніви в тому, що це робота Барбари? Звісно – жодних. Між нами з Маріушем відбулася розмова, в кінці якої він прочитав мені довгу нотацію:

– На жаль, ти досі не зрозумів, що все значно серйозніше, аніж тобі здається. Вона не заспокоїться, доки не прибере тебе, а це, з огляду на її фінансові можливості, лише питання часу. Натомість у нас жодних доказів, одні лише здогади, від яких каменя на камені не залишить її адвокат із дипломом Гарварду. Тож я волів би, щоб ти більше дослухався до моїх порад. Я понад усе хочу випровадити тебе до Львова під опіку Вадима Галкіна, але боюся, що вже запізно. Там для тебе небезпека не менша, аніж тут, у Варшаві. І єдине, що я можу зробити, аби стовідсотково гарантувати твою безпеку, – це запевнити Барбару в тому що вона досягла своєї мети і ти вже мертвий. Це я беру на себе, а ти пообіцяй мені припинити будь-яку «самодіяльність» і не відходити від мене ні на крок.

Довелося пообіцяти. Хоча статус хлопчика при персоні заступника начальника кримінальної поліції, ще й хлопчика, загримованого до неможливості впізнання, є принизливим для мого хворобливого самолюбства, але це краще, аніж сидіти в поліцейському відділку, пити каву, грати у бридж із патрульними й нудьгувати. У той час, коли так стрімко добігає кінця розпочата мною справа.

29 липня. Учора нарешті дозволив собі один вихідний день. Зрештою, у мене не було вибору, Маріуш просто поставив мене перед фактом – я повинен сидіти у нього вдома і дивитися по телевізору сенсаційні репортажі в новинах. Не багато не мало, репортажі про власну загибель. І мушу сказати, люди, яким було доручено роздмухати інтерес навколо мого уявного вбивства, були знавцями своєї справи. Я навіть мусив себе вщипнути, аби переконатися, що насправді не покинув цього грішного світу, так реалістично виглядав сюжет про замовне вбивство у холі готелю «Аркадія». Цікаво буде побачити обличчя портьє, якщо ще колись доведеться опинитись у їхньому готелі. Вечір минув узагалі чудово. Я провів його у кріслі з томиком Генріка Сенкевича в руках. Ці сентиментальні герої, сучасники жорстокого сімнадцятого сторіччя. Такі неправдоподібно милі й добродушні навіть серед військового лихоліття. Куди котиться наш світ, коли ми навіть у мирний час виглядаємо жорстокими монстрами на їхньому тлі?

Але досить лірики. Сьогодні зранку від Вадима Галкіна прийшла новина, яка змусила Маріуша розгублено розвести руками. З'ясувалося, що в організмах Мостового та Сердюка концентрація алдріну – близько п'ятдесяти міліграмів на кілограм ваги. Це при смертельній концентрації в сімдесят один міліграм!

– Вона божевільна! – сказав Маріуш. – Вона божевільна до кінчиків власного волосся. Це не лізе в рамки поведінки здорової людини, нехай навіть і злочинця! Навколо неї гинуть усі, як жертви, так і помічники. Ніхто не може оминути своєї дози смертельного препарату!

Проте я не погоджуюся з Маріушем. Вона зовсім не божевільна. Так, це холоднокровна вбивця, але логіка в її вчинках є. Все дуже просто. Опинившись в Україні, «чорна вдова» вирішила, що тут може, користуючись безладом у владі й суспільстві, дозволити собі не очікувати на дію алдріну й пришвидшити розв'язку з черговою жертвою. Очевидно, для цього й найняла Сердюка та Мостового. Значно менш розумні, аніж жадібні, бандити й не могли припустити, що за вбивство свого колишнього приятеля вони ніколи не отримають обіцяних грошей – значно логічніше з точки зору «чорної вдови» позбутися їх у старий та перевірений спосіб. Подальший розвиток подій, очевидно, диктував я. Вирушивши їхнім слідом, я змусив Барбару діяти, тож замість алдріну Сердюком та Мостовим зайнявся Стоцький. А незадовго перед цим Шварц, виконуючи завдання Стоцького, відвідав помешкання Федька Нестеренка. І саме інтерес до банківських рахунків і страхових документів Барбари, а не Семена Спудея мало не коштував Федькові життя. Тепер не можу осягнути, як я відразу не зрозумів, що у Федька були гості від Барбари. Може, хіба що був зачарований її жіночою безпосередністю, тендітністю й показною слабкістю?

Жартую, Наталко, жартую. Я це написав лише для того, щоб примусити тебе страждати від мук ревнощів! Як, ти не відчула мук ревнощів? Це несправедливо…

Довгий час я не міг зрозуміти, навіщо Барбара звернулася до мене. Дійсно, навіщо ворушити справу? Хіба логіка не підказує залишити все на плин часу, який принесе забуття? На сто відсотків я й зараз не маю відповіді на це запитання. Найімовірніше, розрахунок був на ту саму банальну жадібність, коли приватний детектив, отримавши добрі гроші, буде дивитися на замовника з собачою відданістю й покине розслідування за першим його наказом, одночасно залишаючись живим свідком щедрості невтішної вдови, безмежного горя й намагань урятувати коханого збоку. Вона ніяк не розраховувала, що я піду до кінця, і в цьому була її помилка. Можливо, Барбарою керували й інші задуми, але принаймні я не бачу іншого пояснення моєї з нею зустрічі.

Тим часом почав давати свідчення «пильний громадянин», котрий за наказом Стоцького приніс до поліційного відділка пістолет із моїми відбитками пальців. Його, швидше за все, використовували «втемну», але дещо корисне він усе ж таки розповів. А саме: він кілька разів бачив Барбару Красовську в товаристві Павла Стоцького. Віват! Коло навкруг «чорної вдови» звужується!

30 липня. Сьогодні великий день! Нарешті маю нагоду заперечити песимістичні міркування Маріуша про те, що я збудував усі звинувачення проти Барбари на манер повітряного замку, позбавленими доказів, як повітряна споруда фундаменту. Ми нарешті отримали дозвіл на ексгумацію тіл трьох із довгої вервечки чоловіків «чорної вдови». Одноголосно ми з Маріушем вирішили не тривожити прах пана Красовського, підозрюючи, що він уник долі своїх послідовників і помер саме від того, про що було записано в офіційному звіті комісії з розслідування катастрофи. Починаємо з праху пана Качинського.

Сказати, що процедура ексгумації є процедурою не надто приємною, – нічого не сказати. І не лише тому, що справу тут доводиться мати з трупом людини, котра померла й була похована великий проміжок часу тому. Я не перебільшу, сказавши, що Маріуш виконав титанічну роботу, оформивши всі необхідні документи для того, щоб тіло пана Качинського, котре спочивало в землі вже майже два десятка літ, з'явилося на столі в патологоанатома. Серед переліку паперів, необхідних для ексгумації, були постанова про порушення карної справи; дозволи від родичів покійного; висновок судових медиків про доцільність ексгумації через темп і характер біологічних змін у трупі; виписки з книг реєстрації комунальних і ритуальних служб про місце поховання; дозвіл санітарно-епідеміологічного контролю за станом місць поховання і навіть офіційно затверджена форма інструктажу з техніки безпеки осіб, котрі братимуть безпосередньо участь у процедурі ексгумації. Але нарешті все офіційно оформлено, і ми від'їжджаємо до невеличкого селища Прашка, що неподалік від Ченстохової, де на місцевому кладовищі знайшов своє останнє пристановище пан Качинський.

День видався похмурим, і кілька разів починав накрапувати дощ, тож Маріуш уже хотів перенести ексгумацію на наступний день, але врешті мені вдалося вмовити його продовжити, і вся наша різношерста компанія почимчикувала на кладовище. А за годину потемніла дубова домовина з прахом зайняла своє місце в кузові фургона, фотограф і відеооператор закінчили зйомку, зафіксувавши до дрібниць усі деталі процедури, і ми виїхали до моргу.

Так, не хотів би я бути патологоанатомом! Як можна взагалі думати про їжу секс або сутність життя після виконання таких службових обов'язків? Думаю, зі мною погодяться в цьому майже всі. Втім, від вигляду покійника, що пролежав двадцять років у землі, я очікував гіршого. Але геть, геть спогади! У мене таких спогадів більш аніж достатньо для однієї людини… Тепер мусимо очікувати на результат ексгумації.

2 серпня. Ваш покірний слуга – ясновидець. Так, і я не побоюся виглядати нескромним. В організмі Качинського на момент смерті було п'ятдесят вісім міліграмів алдріну на кілограм ваги! Як зауважив експерт, щоб набрати таку кількість цієї гидоти, її потрібно було вживати щоденно протягом кількох місяців, одночасно уникаючи перевищення дози, щоб не отримати гострого отруєння, яке могло викликати підозри.

Ще одна, на мій погляд, цікава деталь: мати Бондаренка в розмові зі мною згадувала, що, познайомившись із Барбарою, Євген повністю відмовився від алкоголю, пив тільки сік, який Барбара, навіть будучи в гостях у Євгенових родичів, мала з собою кілька літрів. Як це пояснити? Можливо, Барбара не терпіла спиртного? Але я добре пам'ятаю, як вона цмулила коньяк у моєму готельному номері й зовсім не виглядала нещасною. Як виявилося, пан Качинський, котрий усе своє життя полюбляв чарочку і добру компанію, теж різко змінив після одруження своє ставлення до алкоголю – він зовсім покинув пити. Теж збіг? Та скринька легко відчинялась. Я лише зателефонував Федькові і дав йому завдання потрусити Інтернет у пошуках потрібної інформації. І ось, як то кажуть, вуаля! Алдрін, як виявилося, погано розчиняється уводі, у спирті ж не розчиняється взагалі. Тож чи не найкраще його додавати в непрозору рідину, таку наприклад, як ананасовий сік із м'якоттю (це я тобі нагадаю окремо, павучихо!). Тим паче, що порошок не має жодного смаку або запаху. А от пиячити своїм жертвам Барбара не могла дозволити – алкоголь допомагав виводити отруту з організму, залишаючи марними її намагання вкоротити віку своїм благовірним.

4 серпня. За минулих два дні – ще дві ексгумації. Процедура вже стає звичною. З нового – хіба що шалений опір родичів пана Борщаківського, котрі ніяк не погоджувалися з тим, що хтось має потривожити прах їхнього давно загиблого сина і брата. Радше брата: батько пана Станіслава помер кілька років тому, а мати – вже досить літня людина, і стан її здоров'я не дозволяє їй створювати труднощі Феміді, тож весь рух опору очолила сестра покійного, огрядна руда жінка на ім'я Ізабелла. Вона метала громи та блискавки, погрожувала карою небес і санкціями влади земної, штрафами й прокляттям. Хоча потрібно віддати належне бізнесовій хватці пані Ізабелли. Після натяку Маріуша, що він може зачекати кілька місяців на рішення суду, яке дозволить ексгумацію без сприяння близьких загиблого, вона стишила тон і навіть відпрацювала назад, зайнявши вичікувальну позицію. Ця позиція змінилася на мовчазне сприяння після того, як невтішній сестрі покійного гонщика пояснили, що за фактом смерті її брата порушено кримінальну справу, підозрювана людина далеко не бідна і в разі доведення її причетності родина може розраховувати на досить велику компенсацію моральних і матеріальних збитків. Але це лише деталі. Головне – в тому, що в організмі Станіслава Борщаківського знайдено алдрін. Понад шістдесят міліграмів на кілограм ваги! Друга ексгумація відбулася без ексцесів. Тіло навіть не було доправлено до моргу – експерт швидко взяв необхідні проби, і за дві години могилі пана Станіслава Пакулака надали того вигляду, який вона мала до ексгумації. Результат мали вже ввечері – п'ятдесят дев'ять міліграмів алдріну на кілограм ваги. Досить тривожити могили. Матеріалу більше аніж достатньо. Завтра ранком Маріуш їде до прокуратури, щоб отримати санкцію на обшук особняка Барбари Красовської й арешт господині цього нажитого кров'ю маєтку. Важливо не дати відчути Барбарі, що вона під підозрою, інакше все значно ускладниться. Адже підступитися до людини, чиї статки рахуються числами з шістьма нулями, складно не лише в Україні, це складно й тут, у Польщі. Скільки б Маріуш не міркував про європейські цінності поляків і їхню віру в закон.

6 серпня. От і маєш. Це все ж трапилося. Як не болісно розуміти, що нас ошукала жінка, мушу визнати цей факт. Барбара Красовська зникла за кілька годин до того, як поліція прибула до неї в особняк з метою здійснити арешт. Тож усе, чим Маріуш може похвалитися, – це порожній будинок з прислугою, яка нічого не розуміє, і факт того, що кілька днів тому пані Красовська переказала кошти зі своїх банківських рахунків на номерні рахунки до Швейцарії. Зараз складно сказати цілком упевнено, де саме ми прокололися. Чи витік інформації був від родичів колишніх чоловіків Красовської, чи, може, вона мала інформатора в поліції. Найменш імовірною вважаю її жіночу інтуїцію. Хоча й не відкидаю це як одну з можливих версій. Що ж, огидно, коли після такої доброї роботи залишився невиконаним фінал, але є й радісні новини. І насамперед те, що я можу нарешті вийти з підпілля та повернутися додому – тепер на дичину перетворилася сама Барбара, тож їй ніколи полювати на скромного приватного детектива, яким, безумовно, є ваш покірний слуга. Другою радісною подією вважаю можливість закінчити нарешті свій щоденник. Наталю, я виконав свою обіцянку, і знай: це далося мені не легше, аніж розкриття справи «чорної вдови». Літописець із мене поганенький. Отже, на цьому дозволь закінчити.

Розділ 9

Серпень цього року з перших своїх днів сповістив, що спекотне літо добігає до свого завершення, а не за горами жовтава осінь із прохолодою, дедалі коротшими днинами й очікуванням зими, яка в Україні вже років десять як перетворилася зі сніжно-морозної пори року на продовження холодного й затхлого листопада. З його сталевими хмарами на небі, нескінченним дрібним і холодним дощем та хлюпаниною під ногами. Львів, схожий у таку пору року на старезного діда, котрий давно махнув рукою на свою зовнішність, застигне в очікуванні весни. Бруківка вулиць виблискуватиме калюжами, а вітер почне бавитися пожовклим листям, що його не встигли прибрати двірники; парки та сквери стануть безлюдними, а весела молодь, яка проводила в них довгі літні вечори, закриється від холодного вітру прозорими вітринами кав'ярень. Але все це було попереду, коли Ярослав Савицький вийшов з машини Федька неподалік від будинку, у якому мешкала мати Євгена Бондаренка.

– Тебе зачекати? – Федько ліниво поглянув на Ярослава крізь окуляри й потягнувся.

– Не варто. Нині можеш займатися своїми справами.

– Нашими справами, Ярику, – зітхнув Федько. – Нашими. Я їду на сервіс установлювати на авто газобалонне обладнання. І не роби вигляду, що тобі це не потрібно.

– Гаразд, – Ярослав посміхнувся. – Ти можеш займатися нашими справами. Будь на зв'язку.

– Я завжди на зв'язку, шефе, – Федько підморгнув і, натиснувши педаль зчеплення, увімкнув швидкість. – Зачиняй дверцята.

У під'їзді нічого не змінилося з того часу, коли Ярослав був тут востаннє. Так, наче й не було цих несамовитих трьох тижнів, проведених у Польщі, низки вбивств, свідком яких Ярославові довелося стати, занурення в історію життя «чорної вдови», схожого на падіння до глибин пекла, замаху на життя самого Ярослава і, нарешті, знайомства з до біса гарною дівчиною на ім'я Наталія, котра вирішила пожинати літературні лаври на ниві брудної праці приватного детектива. Ярослав підійшов до потрібних дверей і натиснув на кнопку дзвінка. Двері відчинили майже одразу.

– Я на вас очікувала, – сказала Ганна Юріївна. – Проходьте.

– Але я не попереджав вас про візит.

– І все ж я очікувала.

Ганна Юріївна розчинилася в напівтемряві коридору, залишивши двері прочиненими. Ярослав, не вагаючись, пройшов слідом. Опинившись у вже знайомій кімнаті, сів у крісло й замислився. З чого ж почати? На допомогу прийшла сама господиня.

– Цей майор із російським прізвищем…

– Галкін?

– Так, Галкін. Він усе мені розповів. І все ж я очікувала на ваш візит. Чомусь здалося, що ви людина, яка поставилася до моєї родинної трагедії, як до власної. Тож не змогли б завершити справу, не відвідавши мене. Бажаєте кави?

Ярослав відчув, що перед тим, як розповісти матері про те, хто, навіщо й за яких обставин убив її єдиного сина, він повинен дати собі тайм-аут.

– Так, не відмовлюся. Ви готуєте чудову каву.

Ганна Юріївна, схиливши голову на знак розуміння, вийшла з кімнати.

Це важко. Можливо, найважче з того, що довелося пройти останнім часом. Так, він прожив і бачив на своєму віку достатньо, щоб позбутися зайвих сентиментів. Але це важко. Таке враження, ніби він сам у чомусь завинив перед цією маленькою худорлявою жінкою в окулярах з товстими лінзами і смішливою іскоркою в погляді. Іскоркою, яку не змогла пригасити навіть тяжка втрата.

За кілька хвилин кава парувала на столі. Ярослав узяв свою чашку до рук. Ганна Юріївна до своєї навіть не доторкнулася. Знітившись, він поставив на тацю й свою.

– Вибачте. Чомусь недоречно…

– Я розумію вас, – із сумною посмішкою хитнула вона головою.

Розповідь забрала не менше півгодини. Ярослав не приховав нічого, окрім хіба що візиту Красовської до його номера в готелі «Аркадія». Розповів і про колишніх чоловіків Барбари, кожен з яких наклав життям, розраховуючись за зв'язок із «чорною вдовою». Розповів і про стрілянину в Млинарже, загибель Сердюка та Мостового, замах на себе й утечу Красовської. Врешті виклав на столик пачку доларових банкнот.

– Я хочу, щоб ви знали, Ганно Юріївно, я займався цим не лише заради грошей, як це не дивно чути в наш час. Тут десять тисяч доларів. Вони не замінять вам сина, але дозволять жити деякий час. Візьміть їх. Це частина мого гонорару, отриманого від неї. Сума була більшою, ніж треба, а вам гроші зараз потрібні. Вважайте це невеличким авансом до компенсації за вчинене нею.

Ганна Юрїївна взяла до рук гроші й недбало поглянула на них, після чого поклала назад.

– Звичайні папірці. Гарно розмальовані, але папірці. Що ж вони роблять із людьми, молодий чоловіче? – Вона подивилася на Ярослава і встала, поманивши його рукою. – Ходімо до моїх тераріумів, я хочу вам дещо показати.

Ярослав мовчки підійшов слідом за господинею до стелажа з тераріумами.

– Вони подобаються вам? – несподівано запитала в нього Ганна Юрїївна.

Ярослав поглянув на павуків, котрі повзали, сиділи серед своїх тенет або завмерли й, здавалося, вдивлялися в нього своїми холодними та злими поглядами. І так само, як і минулого разу, відчув дискомфорт, огиду й навіть страх.

– Я не сказав би, що вони мені надто подобаються.

– Розумію. Проте павуки, я вам уже говорила про це, є досить цікавими створіннями.

– Так, ви говорили.

– А ви знаєте, – Ганна Юріївна провела рукою по склу одного з тераріумів, – поки вас не було, одна з моїх павучих загинула. Знаєте яка?

– Яка ж?

– Latrodectus mactans – Чорна вдова. Дивний збіг.

– Ви так вважаєте?

Вона зітхнула і вказала на блискуче чорне тільце павучихи, що лежала ніжками догори поблизу обплутаного павутинням каменя в тераріумі:

– Ось вона. Насправді ні, ніяких збігів із нашим життям. У них життя своє власне. Їм призначено природою поводитися так, як вони поводяться. Самиця Latrodectus mactans загинула, бо прийшов її час, адже павучий вік короткий.

Ярослав придивився до здохлого павука і не зміг приховати гидливого виразу обличчя. Це не сховалося від господині.

– Ми з вами дізналися, що вам не подобаються павуки. Скажіть, а яка реакція у вас виникає від думки, що по вашій руці повзе, скажімо, павук-хрестовик?

Ярослав уявив на своїй руці кошлату грудочку павука з білим хрестиком на спинці й мимоволі здригнувся.

– У мене мороз іде по шкірі від самої думки про це, – щиро зізнався він.

– Все зрозуміло. У вас арахнофобія.

– Арахно… що?

– Арахнофобія. Грецька назва. Одна з розповсюджених зоофобій. Ви боїтеся павуків на рефлекторному рівні.

– Але погодьтеся, вони надто несхожі на нас. Надто хижі й чужі. Це викликає страх.

– І є першопричиною арахнофобії, – Ганна Юріївна повернулася і поглянула в очі Ярославові. – Віднедавна я відчуваю щось таке до людей. Як назвати таку фобію?

Ярослав повільно похитав головою.

– Це теж арахнофобія, Ганно Юрїївно. Вона не людина. Вона кровожерлива істота, яка так само далека від поняття «людина», як і ваші восьминогі вихованці.

Ганна Юріївна повільно підійшла до столика, на якому стояли чашки з захололою кавою.

– Так, арахнофобія. І вона посилюється від думки, що чудовисько на свободі. Воно десь поряд.

– Навряд. Але вона з'явиться тут рано чи пізно. Мені прикро, що я дав їй утекти. Але гру ще не закінчено.

– Мені байдуже. Її покарає Бог. А вам не потрібно картати себе.

Ярослав зітхнув.

– Мені є за що себе картати, Ганно Юріївно. І я обіцяю вам, що зупиню її. Чого б мені це не коштувало.

Вона зітхнула, вказала на гроші, що лежали на столику, і сказала:

– Я не візьму цих грошей. На них кров мого хлопчика. Я знаю, що ви щиро хотіли допомогти й ризикували життям, але… Дякую вам за все. Залиште мене саму, будь ласка…

Розділ 10

– Ну, нарешті! Нарешті я вирвався з триклятої божевільні під назвою обласне управління і можу на повні груди вдихнути повітря свободи! Вимкнути огидний телефон і насолодитися кухлем крижаного пива! – Вадим Галкін відкинувся на спинку плетеного крісла-качалки й мрійливо заплющив очі. – Ідилія, пане Савицький. Тиха ідилія.

Ярослав не відповів. Він сидів за столом під заростями винограду на дачі Галкіна й ліниво роздивлявся краєвиди. З невеликої, але охайної хатинки долітав тихий шепіт приймача, вітер шелестів у виноградному листі над головою, неквапно витанцьовували під цим самим вітром різнобарвні квіти на грядці. А в далечінь, туди, де серед зелених очеретів заховалося сріблясте плесо озерця з хиткою кладкою, дерев'яним човном, що пахнув рибою, біля неї, бігла крізь випалену серпневим сонцем траву стежинка, над якою завмерли крислаті старі ясени.

– Гей, Кравченку! Коли вже зготується твій шашлик? Горілка в холодильнику замерзне, ну! – крикнув Галкін до лейтенанта в міліцейській сорочці з засуканими рукавами. Той порався біля мангала, роздмухуючи дим над жаринками, від чого повітря виповнювалося чарівним ароматом смаженого шашлику. Поряд із лейтенантом завмер чоловік, котрого Ярослав востаннє бачив під час розтину тіла Євгена Бондаренка, – патологоанатом Кость.

– Терпіння є однією з кращих людських рис, пане підполковнику, – сміючись, відповів лейтенант Кравченко, рожевощокий білявий здоровань років двадцяти п'яти, схожий на античну статую атлета. – Не патякайте під руку!

– Ну що ти будеш йому казати? – вдавано зітхнув Галкін. – Ніякої поваги до старших.

Він на мить завмер, прислухаючись, після чого зірвався з місця й чимдуж погнав до будинку, з якого долинало шипіння води від розпеченого металу.

– Раки! Раки збігають! – загуркотів, а за кілька секунд, з'явившись на порозі з казанком у руках, додав: – Тьху, таку їх… Мало не проґавив!

Невдовзі великі червоні раки парували на таці на столі, а смішливий Кравченко, жартівливо повісивши рушника на лікоть, удавав із себе офіціанта, вправно розкладаючи на тарілки шпиці з рум'яними шматочками м'яса, на яких усе ще кипів жир. З холодильника з'явилася запотіла пляшка оковитої та пиво. Кость підносив таріль із зеленню.

– Ну нарешті! – Галкін потер руки. – Ви пам'ятаєте, хлопці, коли ми так ось сиділи? Не пам'ятаєте, правильно. І я вже не пам'ятаю. Усе робота, справи. В кого сім'я, а в кого дівчата, щодня нова, – він підморгнув рожевощокому лейтенанту. А ось так, по-простому, зібратися все часу не вистачає. Ну, слава Богу, знайшли часину, наливаймо!

– Е ні! – рішуче запротестував Кость. Поглянувши на стіл, він відшукав великого пивного кухля. – Ти нічого не забув, Галкін?

– Це занадто, Костю! – спробував боронитися Галкін. – Це занадто навіть для мене!

Але, піддавшись обуреним крикам усіх трьох, у тому числі Ярослава, з зітханням видобув із нагрудної кишені сорочки чотири великі офіцерські зірки і вкинув їх до кухля.

– Звичай є звичай, – струснув чубом Кость і схилив над кухлем пляшку, заливаючи нові підполковницькі зірки горілкою. Потім швидко наповнив чарки й підхопив свою. – За підполковника міліції Галкіна!

– Пий до дна, пий до дна! – підхопив смішливий Кравченко. Галкін картинно видихнув і довгими ковтками випив оковиту, під аплодисменти викидаючи з рота в кухоль зірки…

Можливості поговорити з Галкіним наодинці Ярослав дочекався тільки ввечері. Вони відійшли від гурту й запалили цигарки. Деякий час мовчки стояли, думаючи кожен про своє. Нарешті мовчанку порушив Ярослав:

– Йдеш на підвищення? – мимохідь запитав він у Галкіна.

– Ні, – рішуче махнув рукою той. – Залишаюся в операх. Пропонували посаду в обласному але знаєш, не моє це. Нудно стає від думки про кабінетну роботу. Та й ніколи вже. Ще півтора року, а там передаю справи і йду на заслужений відпочинок. Досить. Усі, з ким починав працювати, давно вже на пенсії.

Ярослав неголосно засміявся.

– Вадим Галкін – пенсіонер. Не можу уявити, ти вже вибачай.

– Що тут неймовірного? Я хіба не такий, як інші? Теж можу рибалити і ходити на полювання. Грати в доміно на лавочці та няньчити внуків.

– І все?

– І все.

Ярослав поплескав товариша по плечу.

– Думаю, спрацюємося. Скажу тобі по секрету, мені вже остогидло наодинці спостерігати за подружніми зрадами товстосумів.

– Навіть не сподівайся!

– Поживемо – побачимо.

Вечір розмалював небо урочистими фарбами, згущуючи ультрамарин до кольору темного сапфіра. Залишив лише багряну стрічку на заході. Трава за парканом озвалася співом коників, а від озерця легенький прохолодний вітер доніс жаб'яче квакання.

– Уже й маємо вересень, – потягнувся Галкін.

– Ви ще працюєте по ній? – нарешті Ярослав насмілився запитати про те, що цікавило його найбільше.

– Ми – ні, – Галкін одразу зрозумів, кого Ярослав має на увазі. – Нею займається Інтерпол. Але дещо мені відомо.

– Що саме?

Галкін знизав плечима.

– Якщо ти вважаєш, що тобі це досі цікаво, я можу розповісти.

– Ти питаєш, чи цікаво? Вона намагалася мене вбити, не забувай цього.

– Вона багатьох намагалася вбити, Ярику. І ти чи не єдиний з тих, хто зміг уціліти. Чи тобі цього недостатньо?

– Ні.

– Гаразд. Після того як Красовська зникла з Варшави, на деякий час її слід було втрачено, проте досить скоро він віднайшовся в Мюнхені. Там вона намагалася зняти з карткового рахунку кошти, і це їй не вдалося. Клерк у банку заблокував рахунок і повідомив у поліцію. Але заарештувати її не вдалося. Вона пообіцяла прийти за готівкою пізніше, але так і не з'явилася. Ще через тиждень її затримали в Римі. Тут історія взагалі неймовірна. Поліцейські, які затримали її під час перевірки в готелі, не змогли доправити Красовську до відділка, позаяк самі опинилися в лікарні з гострим отруєнням. Важко повірити, але вона змогла обвести навколо пальця й отруїти двох незнайомих чоловіків, карабінерів, перебуваючи в їхньому товаристві не більше десяти хвилин. Цих лобуряк, дякувати Богу й медицині, вдалося виходити. І знаєш, що вони заявили? Що вона зачарувала їх за допомогою магії! Сміх. Ні, я, звичайно, не заперечую, що вона відьма. Проте такі заяви від двох дорослих чоловіків викликають бажання поглузувати з них. Як би там не було, але італійська поліція проґавила її. Більш професіонально повелися їхні колеги із Швейцарії. Вони, звісно, теж не змогли вдягнути на твою павучиху кайданки, але принаймні відрізали їй доступ до заощаджень: Швейцарія – маленька країна. Вона змушена була досить тривалий час ходити навколо своєї мети, наче акула круг здобичі, але звернутися до банку не наважилася. Далі її сліди зникають, однак швейцарське відділення Інтерполу запевняє, що отримати гроші Красовська не встигла. Розумієш, до чого я веду?

– Барбара Красовська залишилася без грошей.

– Або майже без них. Якщо якийсь дріб'язок їй і вдалося залишити поза увагою Інтерполу, то це зовсім невелика сума, а Барбара…

– А Барбара Красовська звикла жити на широку ногу, тож незабаром повинна взятися за старе і тим самим себе виявити.

– Саме так. І очікувати на неї потрібно в Україні. В Євро-союзі вона тепер почуватиметься незатишно.

Ярослав загасив недопалок у попільничці, прибитій цвяхами до стовпчика паркану, і вдихнув прохолодне осіннє повітря.

– Я чекатиму на неї тут.

Розділ 11

Літо згасло, запалавши наостанок жовтогарячими тонами в листі дерев, наплинула холодна й незатишна осінь, схожа на неї зима, і, нарешті, прийшла довгоочікувана весна. Львів почав знову оживати, як робив це після холоду зими ось уже багато сотень років. За минулу осінь і зиму Ярослав виконав справді величезну роботу. Він дивував знайомих та колег по роботі дивною поведінкою, відмовлявся від замовлень, що могли принести непогані гроші, часто від'їздив у справах, у які нікого не втаємничував. Гроші, зароблені минулого літа на розслідуванні вбивства Євгена Бондаренка, було витрачено ще взимку, але, здавалося, Ярослава зовсім не турбував такий стан речей. Він, наче на жертовник, приносив увесь свій вільний час і все нові кошти, вперто йдучи до поставленої мети. Робота принесла свої плоди. Не встиг березень віддзюркотіти струменями ручаїв, як Ярослав сам став у якомусь сенсі схожим на павука, оповивши своїми тенетами величезні території від Волині до Івано-Франківщини, від Малопольського до Поморського воєводств. Він об'єднав перед метою заробити легкі гроші, продаючи потрібну інформацію дивакуватому приватному детективу, людей різноманітних професій і вподобань – від таксиста, бортпровідниці, водія автобуса або сутенера до слідчих міліції, поліції, прокуратури та СБУ. Лише після такої роботи Ярослав Савицький заспокоївся і взявся очікувати. І нарешті згадав, що, окрім полювання на Барбару Красовську, у нього є ще деякі справи.

Наталія Кондратюк прибула до Львова, закінчивши чергове відрядження, гарної квітневої днини. Коли сонце, ще не надто високе, але вже стовідсотково весняне, дарувало будівлям аеропорту теплі промені, перепрошуючи за довгі місяці свого відсиджування за міцною сталевою завісою хмар. Невеличкий, але прудкий АН-148 швидко пробіг стрічкою злітно-посадкової смуги, зі знанням справи розвернувся, вирулюючи до пасажирського терміналу, востаннє ревонув двигунами й застиг, очікуючи, доки подадуть трап.

Вона помітила Ярослава одразу після того, як ступила на оббиті гумою сходини. Він стояв за кількадесят метрів, посеред літовища, тримаючи в руках великий букет криваво-червоних троянд. Помітивши її, помахав рукою. За кілька секунд Наталка, посміхаючись, стояла перед ним, відчуваючи себе приємно здивованою.

– Адже я не повідомляла тобі, коли прибуваю. Як ти дізнався?

Ярослав у відповідь посміхнувся і простягнув їй букет.

– Вітаю. Радий бачити тебе.

– Я теж.

– Люблю робити людям сюрпризи. І повір, дізнатися, коли ти закінчуєш відрядження, було для мене зовсім не важко. Чому не зателефонувала?

– Я теж люблю робити приємні сюрпризи.

Вони пішли, тримаючись за руки, до приміщення аеровокзалу.

– Ти зробила те, про що я тебе прохав?

Наталя посміхнулася.

– А пан Джеймс Бонд не надто багато на себе бере?

– Аж ніяк. Я лише хочу, щоб ми були разом.

– Так. Але для цього я мушу покинути роботу, до якої звикла і яка мені подобається.

– І відрядження, які постійно примушують тебе сумувати за рідною домівкою.

– Можливо, й так. Але це моя робота. Нічого не поробиш, усі ми мусимо чимось жертвувати за можливість жити в суспільстві. Моя жертва – відрядження.

– Тобто ти не попередила своїх роботодавців, що я більше не пущу тебе до них? – Ярослав удавано насупив брови.

– Hi! – грайливо посміхнулася Наталка.

– Що ж, це можна зробити й по телефону.

– Якщо мати на те бажання.

– Якщо я зроблю тобі пропозицію, від якої ти не зможеш відмовитися.

Наталка зазирнула в очі Ярославу й засміялася.

– Наш Джеймс Бонд уявив, що він ще й Віто Корлеоне. Що ж він запропонує?

Ярослав ураз споважнів і ступив так, щоб опинитися перед Наталкою, після чого, дивлячись їй в очі, опустився на одно коліно й дістав із внутрішньої кишені піджака червоний оксамитовий футлярчик. Швидко розкрив його і поклав на долоню, даючи Наталці роздивитися невеличку, але гарненьку золоту каблучку, оздоблену коштовним камінням.

– Наталочко, виходь за мене, – сказав просто.

Від несподіванки Наталка завмерла. Одразу навіть не осягнула, говорить він серйозно чи жартує у своєму звичному стилі. Але, уважніше придивившись до погляду його закоханих очей, зрозуміла, що це ніякий не жарт. І раптом упіймала себе на думці, що все відбувається наче вві сні. Широкий асфальтований майдан, що примикав до літовища, майже порожній, пасажири рейсу очікують на автобус десь позаду, неподалік кілька працівників аеропорту в помаранчевих комбінезонах порпаються біля електрокара з причепом, на який, очевидно, повинні вантажити багаж із їхнього літака. А попереду – чоловік, якого покохала так несподівано для себе, а на вустах його слова, які мріяла почути в десятках своїх фантазій.

– Ти кажеш «так»? – долетіли до неї його слова. – Май на увазі, я готовий простояти тут доти, доки почую це слово!

– Не потрібно! Так, Ярославе, я кажу «так»!

І за мить він уже крутив її в шалених обіймах.

А потім, коли залишилося позаду таксі, що мчало їх крізь аромат весняної зелені й гамір міста, – здивовані погляди бабусь біля під'їзду й напівтемна кабінка ліфта, у якій так хотілося пригорнути кохану людину й затримати мить щастя; опинившись у квартирі Ярослава, вони пили червоне вино та розмовляли, пригадуючи події, що трапилися з ними за час розлуки. Вони насолоджувалися присутністю одне одного й невідворотністю того, що мало відбутися з ними як яскравий фінал такого чудового вечора. І хоч обоє давно були дорослими людьми, переживали перед не першою для них близькістю такий водоспад почуттів, який могли відчути юнак і дівчина, що вперше опинилися на порозі нових для себе, запаморочливих відносин чоловіка й жінки.

І вони кохалися, п'ючи насолоду цього казкового вечора, забувши про все, що залишилося за межами стін невеличкої двокімнатної квартири, помічаючи лише одне одного й забувши про цілий світ. Падали без сил, засинали в обіймах коханої людини і знову прокидалися, посміхаючись новому дню й коханню. Так минуло три дні, за які Ярослав устиг лише двічі вийти до супермаркету за їжею та вином, на решту часу зникнувши з обрію Федька Нестеренка та Вадима Галкіна, які нічого не розуміли. Його телефон уперто не відповідав, а Федько, приїхавши за адресою шефа особисто, тільки й зміг, що «поцілувати замок» – закохані вміють бути егоїстичними. А втім, Федькові було що сказати Ярославу. Коли нарешті, після трьох діб відсутності, телефон Ярослава з'явився в мережі, Федько відчув, що злий на нього настільки, що не хотів телефонувати першим. Ще якусь годину вагався й нарешті не витримав.

– Слухаю, – почувся після кількох гудків бадьорий, як завжди, голос Ярослава.

– Савицький, ти свиня! – видихнув Федько у слухавку.

– Ще й яка!

– Ти хоча б можеш пояснити, де вештався всі ці три дні?

– Можу. Але ти, швидше за все, не зрозумієш.

– Я спробую.

– Я одружуюся, Федоре! Розумієш, о-д-р-у-ж-у-ю-с-я!!!

– Час від часу не легше! На тебе що, шафа впала? Ну годі, пізніше про все це. Є важливіші новини.

– Навряд.

– Подивимось. Тебе хоче бачити Галкін. Дуже.

– З якою метою?

– Є інформація про Барбару Красовську.

– Що-о?!

– Те, що чув. Я наберу його, скажу, що зараз будемо в нього. Встигнеш зібратися за двадцять хвилин?

– Встигну.

– За двадцять хвилин очікую тебе біля під'їзду.

Розділ 12

Галкін був у своєму кабінеті. Він очікував на Ярослава, зосереджено позираючи у плаский продовгастий монітор новенького комп'ютера. Час від часу клацав клавішами мишки, вишукуючи щось із виглядом школяра-першокласника, котрий уперше отримав у своє розпорядження розумну машину.

Коли Ярослав із Федьком увійшли до кабінету, він підхопився й розвів руками.

– Що називається: здійснилася мрія ідіота. Виявляється, я нічого не петраю в цій пекельній машині. Навіщо я дозволив забрати мою стару й гаряче кохану друкарську машинку, хто мені скаже?

– Сказав «чайник» і взявся за голову обома руками, – театрально продовжив Федько. – Техніка в руках дикуна – купа металобрухту.

– Поговори мені! – Галкін простягнув руку для привітання спочатку Ярославу, потім Федькові. – Дитя Інтернету, таку твою розтаку… Поки пояснював той прищавий молодик, який установлював тут усю цю музику, мені все було зрозуміло. Разом із ним пішло й розуміння. Скажи мені, Ярику, воно мені потрібно за рік до пенсії?

– Доведеться опанувати. У двадцять першому столітті живемо, якщо ти не помітив.

Галкін лише зітхнув, махнув рукою і запалив цигарку, сівши, за своїм звичаєм, на підвіконня.

– Федько розповів тобі? – примружившись, подивився він на Ярослава.

– Так. Де вона зараз?

– Це мені невідомо. Була тиждень тому в Брюсселі. За кілька днів має бути в Києві. Як бачиш, ми тут теж не задарма свій хліб їмо.

Ярослав пустив повз вуха спробу Галкіна похизуватися.

– Вона приїздить сама?

– Здається, так.

– Відомо ще щось?

Галкін знизав плечима.

– Небагато. Мені повідомили, що серед запрошених на щорічний прийом з нагоди нагородження якоюсь загальноукраїнською кінопремією в Києві є така собі Барбара Домінік. Особа таємнича, хоча й відома в богемних колах. При більш упередженому погляді на пані Домінік я виявив, що її схожість із нашою старою знайомою стовідсоткова. Ось… – Галкін кинув на стіл перед Ярославом кілька світлин. Перші дві – з Канн, ще дві – з Парижа, з церемонії вручення гран-прі Сезар. Решта зроблені в Лондоні. Тамтешня премія має назву, здається, БАФТА. Як бачиш, географія полювань нашої знайомої значно розширилася. Тепер вона занурилась у кіношну богему. Що скажеш?

Ярослав почав роздивлятися знімки.

– Нічого не розумію, – почухав він підборіддя. Перед ним на кожному з кольорових глянцевих чотирикутників поставала Барбара Красовська. У розкішних вечірніх сукнях, обвішана коштовностями, красива й елегантна. На мить Ярослав піймав себе на тому, що пригадує, розглядаючи цей стрункий стан, як вигинався він у полум'ї пристрасті на дивані номера варшавського готелю «Аркадія». Як перед очима коливалися ці великі, гарної форми перса, а з цих блискучих від помади вуст зривався тваринний стогін. Зусиллям волі він відігнав видіння і продовжив роздивлятися фотографії. Ось вона поряд із молодиком у білому костюмі стоїть на задньому плані світлини невідомого папараці, маючи перед собою знаменитий червоний килим Каннського кінофестивалю. Ось іде поруч із сивобородим усміхненим товстуном лише на кілька кроків позаду блискучих Бреда Пітта й Анджеліни Джолі. А ось махає рукою, посміхаючись широкою голлівудською посмішкою поряд із високим елегантним брюнетом у смокінгу. Ярослав міг заприсягтися, що бачив брюнета на кіноекрані, хоча й не міг пригадати його імені. – Вона надто нахабна для людини, яку розшукує Інтерпол!

– Навряд, – вищирився Галкін. – Вона діє цілком логічно. Скажи, ти б додумався розшукувати її в такому оточенні?

– Навряд, – знизав плечима Ярослав. – Але стільки фотокамер, проколотися можна на кожному кроці. Що, власне, і трапилося. Як до тебе потрапили ці знімки?

– Санта-Клаус приніс. Вибачався за запізнення, – відрубав Галкін. – Агентуру не розкриваю.

Ярослав сховав посмішку.

– Мені це відомо.

– І не потрібно сарказму, Савицький. Людині властиво помилятися. Але маєш нагоду переконатися – у мене є агенти й більш цінні, аніж бомжі з Личаківки. Я знаю, чому ти згадав про той випадок.

– І чому?

Галкін пройшовся по кабінету і впав у крісло. Кілька секунд покрутився в ньому, виграючи на вустах хитруватою посмішкою.

– Тому, що з усіма вкладеними грошима ти не зміг зробити того, що граючись зробив звичайний опер Вадим Галкін. Що ж, не потрібно овацій, герою личить скромність. Я скажу навіть більше: герой може дозволити собі не звертати уваги на глузування деяких яйцеголових комп'ютерних геніїв.

Федько у відповідь лише пхикнув і знизав плечима. Мовляв, мені байдуже. Вголос промовив:

– Сто проти одного, що фотографії випливли цілком випадково.

– Заздриш, – відмахнувся від нього Галкін. – Не заперечую, мені поталанило. Але тебе, молодий чоловіче, хіба не вчили, що удача приходить лише до того, хто багато працює?

Федько промовчав. Він сів на стілець перед клавіатурою комп'ютера й заклацав клавішами.

– Інет підключено? – запитав у Галкіна.

– Звичайно.

– Яка швидкість?

– Що?

Федько зітхнув і знову не відповів. Галкін повернувся до Ярослава.

– В суботу вона має бути на врученні нагород Національної академії кіномистецтва у Києві. Адреса – площа Івана Франка, 3, театр Івана Франка. Як вважаєш, не передумає?

Ярослав задумливо похитав головою.

– Не передумає. Вона їде за новою жертвою. Все це, – він указав на фотографії, – лише самореклама. Полювання почнеться в Києві, інакше б вона тут не з'явилася.

Галкін побарабанив пальцями по кришці столу.

– Згоден. Які плани?

– Можемо затримати її та передати Інтерполу. Далі їхня справа – доводити пані, що вона спровадила до кращого світу дюжину своїх малжонків.

У відповідь Галкін скривився.

– І розписатися у власній неспроможності. Кращих думок немає?

Ярослав розсміявся.

– Власне, іншої відповіді я від тебе й не очікував. Звичайно, є. Мусимо спробувати взяти її на гарячому.

– Це інша річ! – Галкін крутнувся у кріслі й натиснув кнопку на селекторі. – Лейтенанта Кравченка до мене! Миттю!

Він повернувся до Ярослава.

– Якщо пані Красовська вирішила пограти в богему ми влаштуємо їй таку богемну пригоду про яку вона згадуватиме до кінця свого багатого на пригоди життя. Сашко Кравченко зможе зіграти роль грошовитого кінопродюсера не гірше, аніж грав до цього ролі головорізів і контрабандистів.

Розділ 13

Лейтенант Кравченко, якого Ярослав уперше побачив ще на дачі в Галкіна, а за останніх три дні провів із ним достобіса багато годин, сидів у кріслі посеред кабінету, зовсім не почуваючись ніяково. Він посміхався і час від часу робив зауваження, які помітно нервували Галкіна.

– Тобі, я бачу, смішки в голові, Сашуню! – Підполковник придушив недопалок у попільничці й закрокував з кутка в куток. – А проте справа зовсім не така проста, як тобі видається. Не забувай – тобі доручено вести справу з людиною, котра має за плечима тринадцять убивств і співучасть ще в чотирьох. Тож не варто недооцінювати її.

– Перепрошую, пане підполковнику. Я увесь – концентрована увага. Я практично згусток уваги!

– Якщо не припиниш блазнювати, перетворишся на згусток болю, синку! – поглянув Галкін на Кравченка таким поглядом, від якого тому одразу перехотілося жартувати.

– Вибачте, пане підполковнику, – лейтенант відкашлявся й одразу зробився серйозним.

– Вибачте… Не знав би тебе, Сашуню, як себе, їй-бо, подумав би, що дитина нерозумна. Отже, слухай далі. – Галкін повернувся до Федька: – Прошу, Федоре.

Федько лише діловито махнув головою і повернувся до монітора комп'ютера, який встановили так, щоб зображення на ньому можна було роздивитися з того місця, де сидів Кравченко.

– Що ж, продовжимо. – На моніторі з'явилося зображення усміхненого чоловіка років шістдесяти, з невеличкою борідкою та високими залисинами на чолі. – Едуард Розділовський. Досить відома в кіношних колах Києва людина. Продюсер кількох відомих серіалів, має широкі зв'язки, коштує близько десяти мільйонів в американських доларах. Починав наприкінці дев'яностих з рекламних роликів і участі в дрібних телепроектах. Найвідоміший з останніх – це телесеріал, який нещодавно з гучною рекламою з'явився на російських і наших телеканалах, – «Штурмова група». Хобі – полювання й дорога мисливська зброя. Одружений, – картинка на моніторі змінилася, даючи місце фарбованій білявці досить несвіжого вигляду, макіяж якої засвідчував несамовиті спроби зупинити невблаганний час, але не міг прикрити зморшок і старечої шкіри.

– Пані Розділовська. Претендує на високе звання світської левиці й час від часу з'являється у скандалах на сторінках жовтої преси. Втім, скандалами не гребує й сам Едуард Самсонович, – Федько клацнув клавішею, і на моніторі з'явилося зображення високої пещеної брюнетки в червоній вечірній сукні. – Знайомтеся: Ельвіра Андрушевич. Відома в російському порнобізнесі модель і коханка Едуарда Самсоновича. Дама з високими запитами і гнучкою мораллю. Думаю, вас не здивує, якщо я скажу, що левова частка скандалів у пресі пов'язана саме з відносинами Едуарда Самсоновича й Ельвіри. Вони час від часу з'являються на людях разом, дають інтерв'ю і таке інше. Ельвіра до того ж має вкрай кепський характер. Запросто може пожбурити босоніжкою в пику папараці або показати в камеру свої принади.

Федько знову перегорнув зображення на моніторі. Тепер там з'явився неголений коротун у темних окулярах, із довгим масним волоссям. Коротун посміхався і тримав за талію схожу на вішалку блондинку, котра була вища за нього на голову.

– Гліб Македонський, – продовжив Нестеренко. – В миру – Віталій Столярчук. Теж цікавий персонаж. Грошей, як кажуть, кури не клюють. Продюсер кількох серіалів, працює переважно в Москві, але не гребує й київським бомондом. Буває практично на всіх кіношних тусівках, позаяк зайнятися панові Столярчуку абсолютно нічим. Хобі – дівчата-моделі, причому явно має схильність до надмірно високих і хворих на анорексію. Кажуть, зараз готується до якогось страшенно дорогого проекту. Щось на зразок «Тараса Бульби». Режисер із Москви, але знімати будуть у нас. Македонський – людина в кіношних колах відома й досить скандальна, отже, з ним обов'язково необхідно познайомитися.

– Що далі, то страшніше, – зітхнув Кравченко. – Не здивуюсь, якщо надалі не зможу дивитися кінофільми. Маю надію, хоч із геями знайомитися не доведеться?

– Костянтин Полторак, – замість відповіді Федько перемкнув фото на моніторі, даючи місце осяйній посмішці зарослого тижневою щетиною молодика з напомадженим волоссям і мужнім поглядом карих, трохи примружених очей. Ярославові здалося, що він десь бачив це обличчя. – Саме з тієї когорти. Рішуче не помічений у зв'язках із жіноцтвом, натомість не приховує свою симпатію до чоловіків. Коханців змінює наче рукавички, крім того, встигає зніматися в кількох російських серіалах та одному нашому. На даний момент досить популярний актор. Буде присутній на фестивалі.

– Стривай! – зупинив Нестеренка лейтенант. – Костянтин Полторак?

– Саме він.

– Серіал «Штурмова група»?

– Так, він працював у «Штурмовій групі».

– Капітан Шульгін?

– Ви не помилилися, – осміхнувся Федько.

– Тьху! – тільки й зміг вимовити Кравченко спересердя.

Ярослав і собі пригадав дешевеньку телевізійну епопею про пригоди в біса секретної і страшенно непереможної команди спецназівців серед бурхливих подій війни на Північному Кавказі. Він лише посміхнувся і продовжив щось занотовувати до свого записника.

Федько крутнувся на стільці й забарабанив пальцями по його пластиковому поруччі.

– Поки все. Там, звичайно, має бути набагато більше народу, але не на всіх є можливість зібрати детальне досьє. Втім, я думаю, цих унікумів тобі цілком достатньо, щоб на короткий час видати себе за людину від кіно. Ось, ознайомишся пізніше. Тут усе, про що я розповідав, – Федько протягнув лейтенантові тоненьку синю теку. – Я закінчив.

Галкін припалив чергову цигарку. Випустивши хмаринку сизуватого диму задумливо подивився на Кравченка.

– До кінця тижня роботою тебе обтяжувати не буду готуйся до занурення в нетрі кіноіндустрії, Сашуню. У Київ від'їжджаємо в п'ятницю. Доти маєш досконало вивчити біографії всіх цих паяців. У мене є виходи на декого з них, обіцяли допомогти давні друзі з міністерства. Думаю, тебе зможуть познайомити особисто з кількома. Не досить близько, але цілком достатньо, аби похизуватися перед пані Красовською зв'язками із сильними світу цього від кінобізнесу.

Вийшовши від Галкіна, Ярослав відпустив Федька й вирішив пройтися пішки львівськими вуличками, які весна пофарбувала в ніжно-зелені тони, цнотливо прикривши ті дрібні вади старовинного міста, що їх залишив на його обличчі невблаганний час, укривши шрамами фасади будинків і залізо дахів. Ще недавно голі дерева та низьке сиве небо робили центр Львова незатишним і сиротливо-похмурим, і ось, немов підкоряючись помаху чарівної палички невідомого мольфара, старовинне місто Лева одягнуло святкові шати. Навіть трамваї, які гуркотіли на стиках рейок, здавалося, були не такими запилюженими й укритими грязюкою, як завжди, а стомлені водії в заторах, визираючи з вікон автомобілів, мали не такий непривітний вигляд.

Ярослав ішов серед міського гармидеру, насолоджуючись весною і тим, що вперше за багато років його чекала не порожня квартира, де речі, залишені на своїх місцях довгі тижні тому, не змінювали свого місцеположення без його, Ярославового, втручання. Сьогодні на нього очікувала людина, котру він щиро кохав, і це цікавило його значно більше, аніж десятки облич людей, які йшли назустріч. Більше, аніж київський кінобомонд, що нагадував Ярославу банку з павуками, аніж герой спецназу, котрий на екрані спритно розправлявся з чеченськими негідниками, а насправді виявився гомосексуалістом. Його не цікавила навіть павучиха-Барбара, на пошуки якої було втрачено стільки часу.

Біля під'їзду Ярослав помітив рудого молодика, чий вигляд видався йому знайомим. Молодик, помітивши Ярослава, піднявся з лавки й застиг у нерішучості. Ярослав зупинився і придивився до рудого уважніше. Помилки не було, перед ним стояв Юрій Сердюк – брат покійного подільника Красовської.

– Доброго дня, Юрію, – подав для вітання руку Ярослав.

– Вітаю, – потиск руки Сердюка був схожим на дівочий – такий самий млявий і слабкий.

– Наскільки я розумію, ви очікуєте саме мене?

– Так, пане Савицький.

– Тоді я рішуче не розумію, хто з нас заробляє на життя розшуком! – розсміявся Ярослав. – Як ви дізналися мою адресу?

Сердюк знизав плечима.

– Все дуже просто. Я був у Євгенової матері, просив її надати ваші координати. У неї була ваша візитівка, на якій зазначено номер вашого домашнього телефону. Маючи простеньку комп'ютерну програму з адресами й телефонами львів'ян, знайти вас було зовсім не складно.

Ярослав відкашлявся. Після того, що відбулося з ним на Північному Кавказі, він не дозволяв собі таких огріхів. Можливо, розслабився за останні кілька років, але недавні події в Польщі вкупі з відвідинами цього рудого «ботана» надихали змінити квартиру й більш прискіпливо ставитися до власної безпеки. Врешті, він тепер має дбати й про безпеку однієї досить симпатичної особи.

– Я готовий вас вислухати, пане Юрію, – тихо сказав Ярослав.

Сердюк зітхнув і присів на лаву, жестом запрошуючи Ярослава.

– Я не хочу обтяжувати вас, пане Савицький, – зітхнув він. – І я не хочу, аби ви вважали, що я маю до вас якісь претензії. Я лише хочу знати правду про смерть мого брата. Також її хоче знати мати. Я не зміг домогтися правди в міліції, але сподіваюся на вас.

Ярослав, подумки лаючись, що мусить затриматися, припалив цигарку.

– Пане Савицький, я розумію, що проводжу зараз уторгнення у ваше особисте життя, але… Зрозумійте, те, про що я запитав у вас, важливо для моєї сім'ї.

– Я все розумію, Юрію. Вашого брата вбито. Не тут. Його вбито в Польщі, на околицях Варшави. Людина, котра віддала наказ про його вбивство, загинула. Людина, котра виконала той наказ, теж загинула. Це жорстоко з мого боку, але ваш брат отримав свою кару, пане Юрію.

Рудий несподівано для Ярослава схлипнув.

– Він сам обрав свою долю… Чому ж мати повинна втрачати рештки здоров'я? Чому повинна навіть серед ночі розмовляти з ним, фактично з привидом? Навіщо?

Ярослав тільки й зміг, що знизати плечима. Юрій продовжив:

– Вона завжди любила його більше, аніж мене. Я змирився з цим… Хоча ні! Я й не думав миритися! Я хотів, щоб мене помітили! Я вчився, я читав! Врешті, я почав писати… Але Антон був для мами сенсом життя. Тепер він цей сенс відібрав у неї. Вона прислала мене до вас, пане Савицький, з однією метою – запитати, чи Антон заслуговував на те, що з ним зробили!

Ярослав кинув недопалок, простеживши за його слідом у напівтемному вечірньому повітрі.

– Ваша мати, Юрію, заслуговує на те, щоб почути те, на що вона заслуговує. Можете їй сказати, що Антон був гарним сином, а злодії, котрі позбавили його життя, понесуть справедливу кару.

Рудий судомно зітхнув.

– Так, вона мати, їй не потрібно знати…

– Так, вона мати.

Плечі рудого опустилися, і він, не прощаючись, пішов геть. Зробивши десяток кроків, повернувся.

– Скажіть, Ярославе, ви й справді вважаєте, що він винен у тому, що з ним сталося?

Ярослав повільно покрутив головою.

– Не один він. Винні ми всі. Вбивця, Антон, його спільник… Влада, яка за власним злодійством не встигає помітити страшних речей, суспільство, яке дає такій владі право існувати. Ми всі є винними. Я поставлю свічку за упокій душі вашого брата.

– Дякую… – В рудого по щоках потекли струмочками сльози.

– Не варто, – Ярослав зібрався йти додому, але на мить затримався. – Скажіть, Юрію, а як ваші історичні романи? Ви змогли продати їх видавцям?

Рудий ніяково посміхнувся.

– Так. Я сам був здивований, але ними зацікавився один з видавців, котрий щиро любить рідну землю і хоче, щоб її історію знали нащадки. Дві книги надруковані, але реалізувати їх надто складно. Людям цікаво те, що цікаво тваринам, – їжа, розмноження і бруд. Я не знайшов свого читача в цьому свинарнику… Мені прикро.

Ярослав зітхнув.

– Мені теж прикро. Особливо від того, що ви кажете правду. Прощавайте.

Розділ 14

Молодий та елегантний чоловік у чорному смокінгу просто не міг не приковувати до себе погляди жінок, котрих на фуршеті після завершення церемонії нагородження лауреатів кінофестивалю було особливо багато. І він був вартий тих поглядів. Фігура атлета, зріст близько ста дев'яноста сантиметрів добре припасований, краватка-метелик і білосніжна сорочка, біляве волосся підстрижене модною зачіскою, а посмішка не менш осяйна, аніж у голлівудської кінозірки. Він діловито походжав із бокалом шампанського повз групи чоловіків у ділових костюмах і жінок у розкішних вечірніх сукнях, посміхався й заводив короткі розмови то з одним, то з іншим. Сипав дотепами й захоплювався рівнем проведення фестивалю та щедрістю спонсорів, котрі не пошкодували коштів на створення справжнього свята. Він без довгих церемоній підходив до визнаних метрів кіно, акторів і продюсерів, устигав розповідати пікантні анекдоти їхнім подругам і кількома словами відповідати на безліч телефонних дзвінків. Тобто поводився, як людина, котра почувається у своїй стихії.

Барбара Красовська, яка настільки змінилася після останньої зустрічі з Ярославом, що тому упізнати її було б украй важко, помітила молодого чоловіка давно і потайки слідкувала за ним. Проте зробити перший крок назустріч знайомству не поспішала. І дійсно, вона не дешева дівка, щоб кидатися на шию першому зустрічному, вона добре знає собі ціну. Як би вона здивувалася, коли б знала, що за нею теж стежать пильні очі людей, зустрічатися з якими в Барбари не було ніякого бажання. Але вона, звичайно, не могла знати про крихітні відеокамери, що ними було щедро засіяно коридори й зали театру. Не могла пані Барбара бачити й мікроавтобус «Рено», що завмер за дві сотні кроків від площі Івана Франка, причаївшись біля бюветів з артезіанською водою та двоповерхового раритету – старого лондонського автобуса, який притягнув сюди невідомий підприємець, пристосувавши його як касу для продажу якихось квитків. Не здогадувалась і про існування пасажирів мікроавтобуса – двох працівників служби зовнішнього спостереження Київського міського управління внутрішніх справ, підполковника Галкіна і приватного детектива на ім'я Ярослав Савицький. Її думки були далеко від минулих подій. Вона прожила час, коли доля звела її з Ярославом, і перегорнула сторінку. Зараз інтерес для неї становили зовсім інші події й люди.

Від несподіванки Барбара здригнулася – лише мить тому вона стояла сама й пила шампанське, випромінюючи сексуальність зрілої, досвідченої та розкішної жінки. І ось поряд стоїть він, той, кого запримітила вже досить давно, ще на початку церемонії, коли запрошені столичні й іноземні гості лише прибували, заповнюючи невеличкий простір площі восьмиметровими лімузинами й велетенськими позашляховиками, які приносили їх сюди й завмирали неподалік, очікуючи на своїх іменитих пасажирів.

– Насмілюся порушити вашу самотність, чарівна незнайомко, – приємним баритоном звернувся до неї молодик у смокінгу, галантно вклонившись. – Але я просто не в змозі не віддати шану вашій красі хоча б кількома ненав'язливими компліментами.

Барбара у відповідь одягнула на обличчя найкращу із своїх посмішок.

– Якщо вони справді ненав'язливі…

– Коли бачиш перед собою таку розкішну жінку, важко залишатися спокійним і ненав'язливим, але я готовий спробувати. Тож скажу лише єдине – у цих стінах нині немає жінки, котра була б рівна вам своєю красою, пані…

– Олександра. А як звертатися до вас?

Молодик ще раз уклонився і приклав руку до грудей.

– О, прошу вибачити мою недбалість, адже вона продиктована лише тим захопленням, що його відчув, помітивши вашу чарівну посмішку. Олександр Кравченко!

– Дивний збіг, – Барбара приховала посмішку й поглянула на молодика вологим поглядом. – Ви не отримували нагород і не вручали їх. Я можу поцікавитися, яким чином маю приємність познайомитися тут із вами?

Молодик недбало змахнув рукою і хотів щось сказати, але в цей момент у нього задзвонив телефон.

– Я перепрошую, пані Олександре, лише одна мить! Справи, все справи… – Він відійшов на крок і дістав слухавку. Кілька секунд слухав, після чого мовив неголосно, але так, що Барбара змогла почути.

– Так, Едику, я пам'ятаю про свою обіцянку. У мене є кілька цікавих сценаріїв. Мушу узгодити технічні питання, і будемо запускати в роботу. Так… Ну що ти, ми ж друзі! Звичайно. Ти ж знаєш, за нецікаві речі я братися не буду. Повір, якщо ми і вкладемо кошти, будемо мати річ, не гіршу від твоєї «Штурмової групи». Я обов'язково зателефоную тобі. Так. Не забувай: із мене полювання! Добре, вчинимо так, як і домовлялися. Буде добра нагода випробувати твій новий «Спрінгфілд». Нехай тобі щастить. Мушу вимикатися, позаяк неволю очікувати на себе найчарівнішу жінку у своєму житті.

Коли Олександр Кравченко повернувся до розмови з Барбарою, погляд її очей змінився. Тепер це не був грайливий погляд досвідченої левиці, котра помітила у своєму полі зору молодого, вродливого, але не здатного на полювання лева. Тепер цей погляд був поглядом бізнесмена, який заздалегідь прораховує користь від майбутнього ґешефту.

– Я мимоволі підслухала вашу розмову, Олександре. Я помиляюся чи ви розмовляли з Едуардом Розділовським?

– Ви знайомі з ним? – ще ширше посміхнувся Кравченко.

– Особисто – ні. Але хто ж у цій залі не знає таку людину, як Розділовський? Обіцяєте познайомити мене з ним?

Кравченко розсміявся, демонструючи міцні білі зуби.

– Якщо ви полюбляєте полювання на велику дичину, то навіть у цілком неофіційній обстановці.

Барбара посміхнулася у відповідь.

– На велику дичину? А що, цікаве заняття…

– Надзвичайно. Едик просто в захваті від полювання на ведмедів, вепрів і решту лісових богатирів.

– А ви вмієте заінтригувати жінку. Людина, для якої Едуард Розділовський – просто Едик, це зовсім не пересічна людина!

– І ця людина в захваті від вашої краси, – Кравченко манірно підніс випещену руку Барбари до вуст і поцілував її. – Я не зможу вибачити собі, якщо відпущу вас без вечері у менш людному місці.

– А це що таке? – з обличчя Барбари миттєво зникла посмішка, залишаючи повний зарозумілості погляд. – Я схожа на жінку, котра заслуговує на подібні натяки?

Кравченко не розгубився.

– Лише вечеря в гарному ресторані! Повірте, Олександр Кравченко ніколи б не дозволив собі непристойність у присутності жінки, подібної до вас! Прошу, змініть гнів на милість.

Барбара прощаючи усміхнулася.

– Я подумаю над вашою пропозицією, а ви мусите довести, що заслуговуєте на мою увагу.

І Олександр Кравченко довів, що він дійсно галантний кавалер і цілком заслужено може бути наділений увагою світської левиці. Він був куртуазним та оригінальним. Він був дотепним і веселим. Він був уважним і запопадливим. Одним словом, перед Барбарою Красовською, жінкою, котра звикла рахувати свої перемоги над чоловіками десятками, постав черговий грошовитий бовдур, який після недовгої обробки погодиться на все, що вона йому запропонує. А проводити таку обробку Барбара вміє. Так, вона докладе максимум зусиль. Перевершить навіть саму себе, але поверне собі те, що втратила минулого разу. І їй зовсім не буде шкода цього білявого красеня, як не було жаль тих, попередніх. А за що їх жаліти? Мерзенні покидьки, які дивляться на жінку лише як на об'єкт сексуальних домагань або на служницю, котра повинна догоджати їм, готувати їжу і прати білизну. О, вона достатньо помстилася всім тим самцям, які мали сміливість відчути свою перевагу над нею. І мститиметься й надалі. І житиме за їхній рахунок. Хто сильніший, той має на це право. Тим паче, якщо сильніший – тендітна жінка, обділена фізичною силою за законами природи.

Барбара занурилася у свою стихію. Все було, як і раніше – дорогі ресторани, розкішні авто, відвідини світських раутів і богемних тусовок. Ті ж закохані очі навпроти, точнісінько такі, як і раніше. Відчуття власної сили, коли чоловік перетворюється на кумедну ляльку-маріонетку в руках досвідченого ляльковода, і п'янка насолода від думки, що незабаром вона зможе забути про цього самця й зажити так, як гідно жити людині, подібній до неї. А на гроші цього молодика можна буде жити досить добре – стільки знайомств серед багатіїв, така щедрість на подарунки і здатність смітити грошима без жодного на те приводу ясно промовляли Барбарі, що в її тенетах саме той, кого вона шукала. Все, як і багато разів раніше, все відточене до віртуозності й бездоганності, все поставлено на потік. І не знала Барбара Красовська, котру Ярослав тепер інакше, як «павучиха», не називав, що всі останні дні, починаючи від знайомства з Олександром Кравченком, кожен її рух, погляд, кожне слово фіксувалися й навіки залишалися у кристалічних глибинах цифрової пам'яті сучасних засобів спостереження. Кожен її крок був на видноті, а невеличкий, нафарширований трьома центнерами скажено дорогого шпигунського обладнання мікроавтобус був завжди неподалік від неї. І в ньому дуріли від безсоння й неймовірної кількості кави Ярослав Савицький і Вадим Галкін. Пастка поступово дедалі більше засмоктувала «чорну вдову», почавши відлік останніх годин її пекельної діяльності.

Розділ 15

– Сьогодні в нас особливий день, – прошепотів голос у слухавці, й посмішка злетіла з вуст Олександра Кравченка. – Сьогодні я хочу кохати тебе і бути коханою. Ти приїдеш?

– Так, я приїду, – тремтливим від хвилювання голосом відповів лейтенант. – Коли?

– Ти питаєш «коли»? Я втомилася очікувати на тебе…

– Я буду за півгодини, кохана. Люблю тебе.

Кравченко вимкнувся й подивився на Ярослава.

– Ну от і все. Попалася пташка, – у безтурботному голосі не було й тіні хвилювання, лише сарказм. – Думаю, сьогодні вона почне мене пригощати. Хоча, повір мені, Савицький, переконати її в тому, що для мене все серйозно і я готовий пов'язати свою юнацьку долю з її долею, було титанічною працею. Ящик пива, не менше.

– Хабарник ти, Сашку, – зітхнув Федько, зблиснувши поглядом з-під скла окулярів.

– Тоді ще відро раків! Як компенсація за напади на честь мундира.

– Домовились, – відмахнувся Ярослав. – Ти все пам'ятаєш із того, що тобі казали?

– Ой, не треба-таки казати мені, що в мене погана пам'ять. Вона у мене таки добра!

– Повтори все, що маєш зробити, Сашуню, – подав голос Галкін, котрий досі дрімав, прикрившись газетою.

Кравченко зітхнув.

– Купую квіти, беру таксі і мчу назустріч своєму щастю. Прибувши до готельного номера Барбари, вдаю із себе закоханого Вертера, упадаю за нею й очікую, коли вона підсипле алдрін у сік. Після цього очікую на вас. Вадиме Олексійовичу змилуйтеся, хіба це все настільки складно, що потрібно стільки разів повторювати? Покладіться на мене, все влаштую, як у найкращих будинках Лондона! Головне, щоб не підвела апаратура і все залишилося зафіксованим.

– Про це обіцяли поклопотатися наші київські друзі, – Галкін змахнув рукою. – Усе, причепурися й біжи до Красовської… Вертер!

За годину Ярослав сидів у салоні «дев'ятки» служби зовнішнього спостереження Київського УМВС і нервово постукував кінчиками пальців по чорному м'якому велюру спинки сидіння. Хотілося палити. Надто від того, що чорнявий капітан із надмірно гордовитим виразом обличчя крізь зуби попрохав його не палити. За два десятки метрів, за залитим дощем вітровим склом автомобіля, був помітний мікроавтобус, у якому разом із Галкіним і Федьком очікували троє працівників столичного «Беркута». Ярослав пригадав вигляд цих одягнутих у кевларові бронежилети й титанові «сфери» здорованів у хвилину, коли ті дізналися, якого бандита їм доведеться затримувати. Він зловтішно посміхнувся. Це була невеличка помста столичній міліції за неможливість викурити цигарку. В руках у капітана, який сидів на передньому сидінні, ожила радіостанція:

– Шістсот десятий, шістсот десятий, я шістсот перший, прошу на зв'язок.

– На зв'язку шістсот десятий, – недбало кинув у мікрофон капітан.

– Вертер зайшов, зайшов Вертер, як зрозуміли, прийом?..

– Зрозумів вас, шістсот перший.

– Готовність номер один.

– Готовність номер один, зрозумів, – він поклав радіостанцію на панель приладів і косо подивився на Ярослава. – Не можна було «прийняти» її без такого гучного шоу?

– Не можна! – буркнув Ярослав. Йому не хотілося спілкуватися з цим хвальком.

Минали хвилини. Ярослав без цікавості роздивлявся автомобілі, які проїздили повз них густим потоком, розбризкуючи дощову воду. Півгодини минуло як цілих дві, потім ще півгодини. Радіостанція мовчала. Ярослав зітхнув і зібрався припалити цигарку, нехтуючи бажанням капітана, коли рація ожила:

– Шістсот десятий, шістсот одинадцятий, шістсот дванадцятий – уперед! Беремо її, хлопці! Швиденько!

Вискочивши з машини, Ярослав помітив, що троє беркутівців уже добігають до дверей готелю. Він зітхнув і попрямував слідом. Бігти, наздоганяючи спецназ, він не збирався. Бувають моменти, коли швидкість не найголовніше.

Широкий хол готелю був зовсім порожнім – адміністрацію евакуювали на час проведення операції, а спецназ і двоє оперів уже гупали черевиками по сходах на два поверхи вище. Ярослав зупинився і припалив цигарку. А може, капітан має рацію і арешт однієї жінки, нехай і міжнародного злочинця, не вартий такого галасу? Адже навіть телепню зрозуміло: головне в цій справі не арешт, а грамотно дібрані докази. Не поспішаючи, Ярослав рушив до сходів.

І саме цієї миті присів, рефлекторно прикриваючи голову: десь нагорі лунко й потужно гримнув вибух.

– Твою мать!!! – лише гаркнув Галкін, який слідом за Ярославом увійшов до холу. Він швидко видобув з оперативної кобури пістолет і побіг сходами догори. – Ярику, візьми ліфти! – кинув наостанок.

Ярослав пожбурив недопалок на мармурову підлогу й покрокував у бікліфтів. Уже за кілька секунд почув, як десь нагорі запрацював один із підйомників. Він поглянув на таблички над дверима ліфтів. Середній із трьох – кабіна рухалася з шостого поверху вниз і зупинилася на четвертому саме там, де був номер Красовської. Після цього поїхала донизу. Таймер на зеленкуватому табло почав відраховувати секунди до прибуття кабіни на перший поверх. Десять секунд, дев'ять… Невже це вона? Невже змогла пробитися крізь шістьох сильних чоловіків, сповнених бажання затримати її? Сім, шість… Там вибухнула граната, Ярослав надто добре знав цей звук, щоб помилитися. Звідки у неї граната? Як вона взагалі озброєна? Адже він, Ярослав, був беззбройним. Чорт, знову хтось намагатиметься поцілити в нього шматком розпеченого свинцю, коли ж це припиниться?! Чотири, три… Ярослав напружився, готовий кинутися на того, хто вийде з ліфта. А раптом там не вона? Може, це їде зовсім стороння людина? Два, один… Геть сумніви!

Ярослав кинувся до дверей ліфта, щойно вони розчинилися, і останньої миті встиг схопити тендітну жіночу руку, яка стискала невеличкий, але цілком здатний убивати браунінг. Постріл лунко ляснув, відбився від високої стелі холу, й на підлогу, бризнувши осколками скла, впала люстра. Нетямлячись від люті, Ярослав стиснув зап'ястя правої руки Барбари й зірвав з її голови червону шовкову хустину, намагаючись схопити її за волосся й кинути на підлогу. З насолодою відчув у руці чималий жмут цього самого волосся, потягнув і… Розгублено зойкнув від несподіваного болю – із залишеної без уваги лівої руки Барбари йому в обличчя, позбавляючи здатності бачити й відчувати, вдарив струмінь сльозоточивого газу. Почув лишень, як, віддаляючись, зацокотіли по підлозі жіночі підбори.

Неймовірно! Вона пройшла їх усіх, як ніж проходить крізь шмат масла, і тепер може розчинитися серед тримільйонного міста. А він, Ярослав Савицький, той, хто пройшов пекло війни і розплутав десятки справ, не лякаючись вийти один на один із сильними й озброєними чоловіками, він зможе лише розпустити соплі й обливатися сльозами, не в змозі зробити кроку. Від цієї думки Ярослав загарчав, наче поранений звір. Ні, не для того, щоб упустити її зараз, він прожив останні кілька місяців. Похитуючись, він зайшов за стійку адміністратора. Радше навпомацки, аніж намагаючись щось побачити крізь набряклі повіки, почав шукати річ, яка б помогла припинити сутужний біль. Очі і все обличчя пекли нестерпно. Повагавшись, відставив графин із водою – з власного досвіду знав, що вражені газом ділянки слизової оболонки та шкіри від води боліли ще дужче. Нарешті рука натрапила на пачку м'яких паперових серветок. Подумки лаючись, Ярослав швидко протер очі й подався слідом за Барбарою. Хоча біль і не припинився, серветки дещо допомогли відновити можливість бачити. Наостанок боляче вдарившись плечем об виступ стіни біля входу за стійку, Ярослав пошкутильгав до дверей на вулицю. Щосили намагався стримати стогін.

Барбару він помітив крізь скло дверей, коли йому залишалося здолати до них ще кілька метрів. Вона стояла на проїжджій частині дороги поблизу правих дверцят «дев'ятки», з якої щойно вийшов Ярослав, і тримала на мушці капітана за кермом.

– Геть із машини, бовдур! Ще секунда, і я нароблю в тобі дірок! Геть, кому сказала!

Капітан, котрий одразу ж утратив усю свою пиху поспіхом виліз із машини. Але навіть така швидкість переляканого слуги закону була для Барбари замалою – вона дещо звела ствол пістолета і двічі вистрілила в повітря. Капітан мішком гепнувся на асфальт. Коли Ярослав штовхнув двері і вибіг на вулицю, Барбара вже запустила стартер. За мить мотор авто ревонув і воно з пищанням шин рвонуло з місця. Ярослав, намагаючись не піддаватися відчаю, побіг до тротуару, на якому завмер сірий «Рено» з написом «ДАІ» на капоті й увімкненими світловими сигналами. Не звертаючи уваги на двох даїшників, котрі, роззявивши роти, дивилися, як він заскочив за кермо їхнього авто, увімкнув швидкість і рвонув у потік транспорту. На ходу розлякав десяток водіїв, котрі проїздили повільно, роздивляючись стовп чорного диму з вікна на четвертому поверсі готелю.

– Стій, гаде! – встиг лише крикнути один з даїшників, після чого Ярослав потонув в оркестрі клаксонів і ревінні двигуна.

Очі пекли нестерпно, і сльози все ще заливали їх, заважаючи бачити те, що робиться попереду. Однак Ярослав якимось дивом зміг не лише помітити за півтори сотні метрів від себе «дев'ятку» Барбари, але й проскочив повз машини, які дременули від нього врізнобіч, не зачепивши жодної з них. Спочатку, від надто стрімкого стрибка з бордюру, бідолашний «Рено» кілька разів вильнув задом і здійняв цілий водограй водяних бризок, але зрештою вирівнявся і почав набирати швидкість.

Він наздогнав її на шляхопроводі, що вів з моста Метро на Дніпровську набережну. Перелаштовуючись із ряду в ряд і викликаючи хвилю обурених клаксонів, Барбара мчала на шаленій швидкості. Вона не зважала на світлофори й інші машини, розпачливі помахи міліцейських жезлів і несамовите пищання шин навкруги. Водії, яким трапилася прикрість опинитися не в тому місці не в той час, застосовували екстрене гальмування, намагаючись уникнути зіткнення з божевільною торпедою, що на неї перетворився легковик, спрямований рукою готової на все Красовської.

До «дев'ятки» залишилося сто метрів, п'ятдесят, тридцять. Ярослав поступово приходив до тями, оговтуючись від дії сльозоточивого газу, і не залишав своїй здобичі жодного шансу втекти – нагадували про себе навички керування, отримані замолоду, коли він брав участь у змаганнях з авторалі.

Ось і подряпаний задній бампер «дев'ятки». Ярославові довелося навіть різко пригальмувати, щоб уникнути зіткнення. Тієї ж миті він ледве встиг пригнутися, мало не впавши під кермо, – заднє скло «дев'ятки» вибухнуло водограєм блискучих осколків, і на вітровому склі його автомобіля з'явилися дві білі цятки – Барбара відкрила вогонь, намагаючись збити з хвоста надокучливого переслідувача. Гонка забитими транспортом вулицями Києва тривала.

Вдруге Ярославові вдалося наздогнати її вже біля в'їзду на шляхопровід Південного мосту. Широка асфальтована естакада підхопила автомобілі, й за лічені секунди за склом побігли високі опори підвісного мосту, від яких униз тягнулися опахала сталевих канатів. За мостом вони вискочили на кільце, пролетіли на червоне світло під тривожні переливи міліцейських свистків і виїхали на швидкісну магістраль, яка вела до Борисполя. Ярослав відчув, що ця гра йому остогидла.

– Ну, досить, пташко, – мовив він крізь зуби і вдавив педаль акселератора в підлогу.

За хвилину дволітровий мотор «Рено» розігнав машину до потрібної швидкості і вона нахабно буцнула задній бампер «дев'ятки», примушуючи її затанцювати дорогою, – Барбара не сподівалася на таку поведінку Ярослава і тепер щосили намагалася втримати автомобіль. Після другого удару бампер захрускотів і Ярослав відчув, як колеса його авто перескочили через рештки пластикового облицювання. На мить сяйнула думка, що пробити шину на швидкості півтори сотні кілометрів за годину не найкращий спосіб зберегти добре здоров'я. Але лише на мить. Під час третього удару Ярославу вдалося зачепити зад автомобіля Барбари трохи збоку. «Дев'ятка» почала гуляти дорогою ще сильніше. Зрештою вона з гучним хрускотом ударилася у відбійник, що розмежовував зустрічні смуги руху, різко взяла праворуч і зачепила жовтий мікроавтобус, який щосили намагався загальмувати. Останнім, що побачив Ярослав, кидаючи свій автомобіль праворуч, була хмара пилу, з якої вилетіла понівечена «дев'ятка». Вилетіла, щоб зануритися у смугу густого підліску при дорозі.

Коли він підбіг, Барбара була ще в салоні. Очевидно, намагалася прийти до тями. Ярослав швидко розчинив водійські дверцята і рвучко витягнув Барбару з авто, не забуваючи перехопити руку, у якій вона все ще стискала пістолет. Розігнув її пальці й відкинув зброю геть. Лише після цього зустрівся з нею очима. З повними ненависті й пекельного болю очима під залитим яскраво-червоною кров'ю чолом. Від дороги вже бігли люди. Кількість міліцейських машин збільшувалася щохвилини.

– Все. Нарешті, все, – видихнув Ярослав і відіпхнув її від себе так, що вона вдарилась об кузов розбитої машини.

Барбара не пручалася й не намагалася втекти. Вона лише дивилася Ярославові в очі тим самим повним ненависті поглядом, холодним та злим. Напевне, так дивиться на жертву павук.

– Невже ти нічого не відчуваєш до мене? – раптом прошепотіла вона. – Після того, що відбулося між нами у Варшаві?

– Відчуваю, – сказав Ярослав і повернувся, щоб іти геть. – Арахнофобію.

* * *

Далеко позаду лунали тріск автоматних пострілів, ревіння вогню та крики людей. Бій ущухав. Ліниво гуркотіли вибухи чи то реактивних снарядів, чи то артилерійських фугасів. Вище, у вкритій напівпрозорою імлою височині неба, йшла пара штурмовиків СУ-25. Закінчивши свою криваву роботу, пілоти поверталися на базу. Ярослав озирнувся й не побачив круг себе нікого з бійців. Але його це не бентежило. Він просто йшов, продираючись крізь густий підлісок, і роздивлявся чудо природи, яке поставало перед ним після царства смерті, залишеного позаду. Це були звичайні листочки на деревах, тендітні й ніжно-зелені, такі, якими вони можуть бути лише кілька днів після того, як розпустилися бруньки. Він зупинявся й обережно підносив гілки з цими листочками до обличчя, вдихаючи несміливий аромат весни, милувався ними й намагався зберегти в пам'яті. І раптом помітив, що на ньому немає обридлого камуфляжу та «розгрузки». Шию не муляє ремінь автомата, а на плечі не тисне рюкзак зі спорядженням. Ярослав був одягнений у прості джинси й сорочку з коротким рукавом, а на ногах замість важких солдатських черевиків мав звичайні туфлі. Та чи гуркіт битви чує він позаду? Ні, це лише громовиці. З півдня надходить тепла травнева злива, і чорна, вагітна блискавками хмара готова розродитися щедрим дощем, напуваючи землю життєдайною вологою.

Ярослав розплющив очі. Він лежав на ліжку у своїй кімнаті горілиць, заклавши руки за голову. На стіні мірно відлічував секунди годинник, за вікном шелестіли від ранкового вітерцю віти каштанів. Наталка лежала, притиснувшись до нього й поклавши голову йому на груди. З ласкавою посмішкою дивилася, як він прокидається від сну.

– Доброго ранку, милий!

– Доброго ранку, люба.

Вона зітхнула й погладила шорстку від щетини щоку Ярослава.

– Знаєш, у мене склалося враження, що ти був десь далеко. Десь неймовірно далеко. Але тепер ти повернувся. Адже це так?

– Так, люба моя Наталко, тепер я повернувся, – Ярослав притиснув дружину до себе і поцілував її довгим, повним ніжності цілунком.

23.09.2009.

notes

Примечания

1

То не Бася, Бася на Україні. У неї горе, велике горе (пол.).

2

ВБНОН – відділ із боротьби з незаконним обігом наркотиків.